П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 522/27281/25-Е	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Димерлія О.О.,
суддів Шляхтицького О.І., Вербицької Н.В., 
за участю секретаря Мунтян С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2026 року у справі №522/27281/25-Е за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100020025 від 26.11.2025 року

У С Т А Н О В И В:
18 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою, у якій просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101130100020025 від 26.11.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , яким його зобов`язано покинути територію України в термін до 10.12.2025 року. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни є протиправним та таким, яке порушує його право перебувати на території України. Як зазначає позивач, відповідач прийняв указане вище рішення без урахування всіх фактичних обставин спірних правовідносин. Зокрема, відповідач не врахував, що позивач перебуває у шлюбних відносинах з громадянкою України. 
Більше того, як стверджує позивач, підставою для ухвалення спірного у цій справі рішення про примусове повернення слугувало прийняття органом міграційної служби рішення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з тим, позивач доводив, що він не отримував зазначене рішення, у зв`язку з чим був позбавлений права на його оскарження. При цьому, лише 26 листопада 2025 року позивач дізнався про рішення щодо відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 
За вказаних обставин, термін обчислення дозволеного строку перебування на території України розпочався з 26 листопада 2025 року та закінчився 03 грудня 2025 року. Відтак, на переконання позивача, станом на 26 листопада 2025 року у відповідача були відсутні підстави для прийняття оскаржуваного у даній справі рішення про примусове повернення його до країни походження або третьої країни.
За наслідками розгляду зазначеної справи Приморським районним судом м. Одеси 09 лютого 2026 року прийнято судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101130100020025 від 26.11.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , яким зобов`язано його покинути територію України в термін до 10.12.2025 року. 
Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що лише 26.11.2025 року позивач належним чином був ознайомлений із рішенням про відмову у визнанні його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. За таких обставин, позивач був позбавлений можливості скористатися правом на оскарження вказаного рішення. 
При цьому, як зазначено судом першої інстанції, позивач вживає заходів для добровільного повернення за межі території України та легалізації перебування на її території на підставі шлюбу з громадянкою України. У свою чергу, в умовах воєнного стану встановлення короткого строку для примусового повернення без визначення терміну для добровільного виїзду фактично унеможливлює виконання такого рішення.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100020025 від 26.11.2025 року є передчасним та необґрунтованим.
Не погоджуючись із означеним рішенням суду, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - скаржник) подано апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом попередньої інстанції норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що 10 червня 2025 року органом міграційної служби підготовлено та направлено засобами електронного та поштового зв`язку на адресу позивача рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Крім того, як стверджував скаржник, позивач не скористався правом на оскарження вказаного рішення, у зв`язку з чим відповідачем прийнято спірне у цій справі рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни. Більше того, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що позивач не звертався до відповідача із заявою про добровільне повернення. Відтак, без наявності звернення іноземця орган міграційної служби не має повноважень на прийняття відповідного рішення про добровільне повернення.
Насамкінець, скаржник зауважує, що запровадження воєнного стану саме по собі не є достатньою підставою для скасування рішення примусове повернення до країни походження або третьої країни, без наведення належного обґрунтування, із підтвердженням відповідними доказами того, яким чином введення воєнного стану вплинуло на порушення позивачем покладеного на нього чинним законодавством України обов`язку дотримання вимог національного законодавства.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом норм процесуального права при установленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як установлено судом першої інстанції та з`ясовано апеляційним судом, 07 листопада 2024 року громадянин Нігерії ОСОБА_1 звернувся за захистом в Україні до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, на підставі чого позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №014179, строк дії якої визначено до 18 листопада 2025 року.
02.06.2025 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №30-25, яким громадянину Нігерії ОСОБА_1 відмовлено у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
30.07.2025 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ «Щодо призупинення розгляду заяви» громадянина Нігерії ОСОБА_1 №151, яким довідку про звернення за захистом №014179 визнано не дійсною.
26.11.2025 року працівниками ГУ ДМС в Одеській області стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серія ПР МОД №012538 у зв`язку із перевищенням встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів.
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.11.2025 року серії ПН МОД №012635, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 3400 грн.
26.11.2026 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №236, яким розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту призупинено відповідно до пункту 5.3 розділу V Правил №649.
26.11.2026 року ГУ ДМС України в Одеській області прийняте рішення №5101130100020025 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , яким зобов`язано позивача покинути територію України в термін до 10.12.2025 року. 
Не погодившись із означеним рішенням суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх виїзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22.09.2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI).
Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого виїзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого виїзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України (частина друга статті 26 Закону № 3773-VI).
За правилами частини п`ятої цієї статті іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Вказані положення Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI кореспондуються із приписами Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року №353/271/150.
Слід також враховувати, що відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
Одночасному врахуванню підлягають положення статті 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI, згідно до яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворенні або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
З аналізу наведених вище норм слідує, що іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати законність свого перебування на території України. Не дотримання правил законного перебування іноземця або особи без громадянства на території України є прямим наслідком для визначення цих осіб нелегальними мігрантами та прийняття органом міграційної служби рішення про їх примусове повернення до країни громадянської належності.
Тобто, підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни громадянської належності є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, з порушенням строків тимчасового перебування на території України, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє тимчасове перебування на території України, законних джерел існування тощо.
Примусове повернення означає систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню.
Підставою для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.
Предметом оскарження у цій справі є рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101130100020025 від 26.11.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 , яким зобов`язано позивача покинути територію України в термін до 10.12.2025 року. 
Як свідчать обставини справи, вперше позивач прибув до України 26 вересня 2011 року за навчальною візою. Протягом 2011-2015 року позивач навчався у Тернопільському національному технічному університеті ім. Івана Пуюля за наслідками якого отримав диплом бакалавра. 
У подальшому, наказам ректора Тернопільського національного технічного університету ім. Івана Пуюля від 27.08.2015 року зарахований студентом 5 курсу денної форми навчання. Водночас, з 02.11.2015 року відрахований з університету у зв`язку з порушенням умов договору. 24.04.2016 року повторно прибув до України з метою продовження навчання.
Лише 07.11.2024 року громадянин Нігерії ОСОБА_1 звернувся за захистом в Україні, на підставі чого позивачу видано довідку про звернення за захистом в Україні №014179, строк дії - до 18.11.2025 року.
Разом з цим, 02.06.2025 року Державною міграційною службою України прийнято рішення від №30-25, яким громадянину Нігерії ОСОБА_1 відмовлено у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, як з`ясовано апеляційним судом, 10.06.2025 року ГУ ДМС в Одеській області підготовлено повідомлення № 45 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке направлено позивачу засобами електронного зв`язку на електронну адресу - ІНФОРМАЦІЯ_1 До такого повідомлення відповідачем долучено рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.06.2025 року №30-25.
12.06.2025 року наведене вище повідомлення разом із рішенням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем надіслано позивачу за допомогою засобів поштового зв`язку рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою АДРЕСА_1 . Зазначене поштове відправлення повернулось до ГУ ДМС в Одеській області з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
У свою чергу, позивач не наводить обґрунтувань, які б пояснювали причини неотримання такого повідомлення та рішення як засобами поштового так і електронного зв`язку.
Установлені вище обставини свідчать про те, що позивач належним чином повідомлявся про прийняте стосовно нього рішення щодо відмови у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та у свою чергу спростовують висновки суду першої інстанції та посилання позивача про неотримання такого рішення.
Правом на оскарження рішення Державної міграційної служби України від 02.06.2025 року №30-25, яким громадянину Нігерії ОСОБА_1 відмовлено у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не скористався, а матеріали справи таких доказів не містять.
Більше того, як слідує з матеріалів справи, 26.11.2026 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, у якій просив закрити справу у зв`язку з виїздом до Нігерії. Повідомив про те, що рішення органу міграційної служби про відмову оскаржувати не буде.
Слід зазначити, що порушенням законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства у розумінні Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» уважається, у тому числі, перебування особи на території України без законних на те підстав, яке мало місце у випадку спірних правовідносин.
Так, порушення правил перебування громадянином Нігерії ОСОБА_1 , підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення про накладення адміністративного стягнення від 26.11.2025 року серії ПН МОД №012635.
Порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.
При цьому, сам по собі факт наявності у позивача цивільної дружини не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку громадянина Нігерії ОСОБА_1 та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. 
Вказаний факт може бути підставою для оформлення права у такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не може сам по собі заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права.
Слід також зазначити, що бажання іноземця чи особи без громадянств зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні. 
За відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України, вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.
Більше того, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставини, настання яких передбачає застосування положень частини 1 статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем до суду не надано. Відсутні такі докази і в матеріалах справи. Так само відсутні підстави вважати, що позивач підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів звертає увагу, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Отже, з урахуванням встановлених обставин, з огляду на факт незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що у відповідача наявні правові підстави для прийняття оспорюваного рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Нігерії ОСОБА_1 .
За таких обставин, судова колегія уважає неправильний висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та як наслідок скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101130100020025 від 26.11.2025 року.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене вище, апеляційним судом установлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а відтак, відповідно до приписів ст. 315, 317 КАС України, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст. 288, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - задовольнити повністю.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.02.2026 року у справі №522/27281/25-Е - скасувати.
Прийняти у справі №522/27281/25-Е нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №5101130100020025 від 26.11.2025 року - відмовити повністю.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення. 

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Н.В. Вербицька