Номер провадження 1-кп/741/104/26
Єдиний унікальний номер 741/328/26

ВИРОК
іменем України

14 квітня 2026 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі: 
головуючого – судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , 
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 , 
захисника ОСОБА_5 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Носівка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62026170030003446 від 06 лютого 2026 року відносно
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівка Чернігівської області, громадянина України, який не одружений, має базову загально-середню освіту, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 на посаді навідника кулеметного взводу ІІ штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у військовому званні «солдат», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий вироком Носівського районного суду Чернігівської області від 17 листопада 2016 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України до 10 років позбавлення волі, вироком Сумського районного суду Сумської області від 27 червня 2017 року за ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України остаточно призначено покарання – 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, судимість не знята і не погашена, звільнений 21 березня 2025 року з Білоцерківської ВК Київської області по відбуттю строку покарання, 
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період військової частини НОМЕР_1 , діючи у порушення вимог ст. 4, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 11, 16, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ст. 1, 2, 3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу відповідних командирів, 09.11.2025 не з`явився вчасно на службу без поважних причин після лікування, до військової частини НОМЕР_1 , яка станом на 09.11.2025 дислокувалася у районі населеного пункту АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення до місця служби за наявності реальної можливості для цього та по даний час в розташування військової частини НОМЕР_1 не повернувся, чим вчинив нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України;
Він же, будучи діючим військовослужбовцем Збройних Сил України – військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, яку проходить у військовій частині НОМЕР_1 на посаді навідника кулеметного взводу ІІ штурмової спеціалізованої роти штурмового спеціалізованого батальйону « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у військовому званні «солдат», діючи в порушення вимог ст. ст. 13, 41 Конституції України, ст. ст. 4, 11, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в умовах воєнного стану введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року та продовженого Указом Президента України від 12 січня 2026 року № 40/2026, про що він достеменно був обізнаним, 17 лютого 2026 року, близько 13 год. 40 хв., перебуваючи у приміщенні приватного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , в якому проживає ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи свідомо та навмисно, з метою особистого збагачення, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння шкоди для майна потерпілої та бажаючи їх настання, реалізовуючи свій злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, незаконно та безоплатно привласнив чуже майно поза волею власника, а саме скориставшись вільним доступом до кімнати спальні будинку потерпілої ОСОБА_6 , впевнившись, що його дії непомітні для сторонніх осіб, таємно викрав гаманець з грошовими коштами в сумі 10 000 грн. та банківську картку АТ «Ощадбанк», які поклав в кишеню своєї куртки та в подальшому розпорядився викраденими речами на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріальну шкоду на зазначену суму та в подальшому був затриманий працівниками поліції, чим вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.
За сукупністю вчиненого, ОСОБА_4 обвинувачується у нез`явленні військовослужбовцем вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону на момент вчинення кримінального правопорушення); та у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
З`ясувавши думку учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, ураховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому діянні, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, зокрема, щодо часу, місця, способу його вчинення,, вірно розуміють зміст цих обставин, в суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26, ч. 3 ст. 349 КПК України суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись лише показаннями обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються процесуальних витрат та речових доказів.
Здійснюючи судовий розгляд кримінального провадження відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Також суд роз`яснив положення щодо змагальності та диспозитивності судового розгляду кримінального провадження, з`ясувавши розуміння їх змісту учасниками судового провадження.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 від надання показань відмовився. Відповідаючи на запитання прокурора, захисника та суду повідомив, що свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнає повністю, підтвердив обставини, вказані в обвинувальному акті, та показав, що після призову більше місяця проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а після того, як потрапив до лікувального закладу, назад у військову частину не повернувся. Наразі бажає продовжити проходження військової служби по мобілізації по захисту суверенітету України. Щодо крадіжки гаманця та банківської картки АТ «Ощадбанк» у ОСОБА_6 указав, що грошові кошти в сумі 10000 грн наразі він повернув, а банківською карткою не скористався. Потерпіла не має до нього жодних претензій. Висловив щире каяття у скоєному, зробив для себе відповідні висновки, свою поведінку осуджує.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо часу, місця та способу вчинення інкримінованих йому діянь є чіткими, послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень.
Прокурор у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців. 
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначив, що обвинувачений вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв у розкритті кримінальних правопорушень, має стійкий намір продовжувати проходження військової служби по мобілізації, а тому просив призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, у мінімальному розмірі.
Потерпіла ОСОБА_6 подала до суду письмову заяву, якою просила розглянути к/п відносно обвинуваченого без її участі у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Завдані їй збитки відшкодовані у повному обсязі. Претензій морального чи матеріального характеру ні до кого не має.
Крім повного визнання вини, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали, та вважали недоцільним їх дослідження в судовому засіданні. Судом встановлено, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.
Отже, об`єктивно з`ясувавши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, суд уважає, що дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, та за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2013 року № 7, ураховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують/обтяжують покарання.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Так, суд ураховує, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими злочинами. 
Досліджені дані про особу ОСОБА_4 указують на те, що він під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 31 жовтня 2025 року звертався та отримав медичну допомогу в амбулаторному відділенні медичної роти, у період з 31 жовтня 2025 року по 05 листопада 2025 року перебував на стаціонарному лікуванні в лазареті медичної роти в/ч НОМЕР_1 , у період з 05 листопада 2025 року по 07 листопада 2025 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «МКЛ № 4» м. Дніпро. 
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 67 КК України обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , суд визнає рецидив злочинів. 
Водночас, суд ураховує, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, будучи військовослужбовцем ЗСУ, допустив порушення вимог ст. ст. 4, 11, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, внаслідок чого подав іншим військовослужбовцям приклад нехтування вимогами військової дисципліни, що, у свою чергу, підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.
Так, суд, вирішивши питання, передбачені ст. 368 КПК України та врахувавши обставини, передбачені ст. 65 КК України, у тому числі встановлені судом обставини, що пом`якшують покарання, та обставину, що обтяжує покарання, суд приходить до переконання, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України – у виді позбавлення волі та в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України – у виді позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі.
Призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів рівних можливостей та справедливого судового розгляду, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Таке покарання, на переконання суду, відповідає положенням ст. ст. 65-68 КК України та буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, відповідатиме особистості обвинуваченого та є достатнім для досягнення мети покарання відповідно до ст. 50 КК України.
За висновком органу пробації, викладеним у досудовій доповіді від 09 квітня 2026 року дослідження інформації, що характеризує ОСОБА_4 за місцем його проживання, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчиненням ним повторного кримінального правопорушення, а також високий рівень небезпеки для суспільства, свідчать про неможливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. 
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, процесуальні витрати та речові докази відсутні.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, застосований ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2026 року, необхідно залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 349, 368, 371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 407, ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання:
за ч. 4 ст. 185 КК України – у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
за ч. 5 ст. 407 КК України – у виді 5 (п`яти) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.
У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяці. 
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 14 квітня 2026 року, тобто з дня ухвалення цього вироку.
На підставі частини 5 статті 72 КК України зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 період попереднього ув`язнення за цим кримінальним провадженням з 17 лютого 2026 року до 13 квітня 2026 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання цим вироком законної сили.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Носівський районний суд Чернігівської області – протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. 
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. 

Суддя ОСОБА_7