Справа № 203/363/26
Провадження №1-кп/0203/1381/2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року місто Дніпро

Центральний районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого – судді ОСОБА_1 , 
за участі секретаря судового засідання – ОСОБА_2 
прокурора – ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),
захисника – ОСОБА_4 ,
обвинуваченого – ОСОБА_5 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження (ЄРДР №62025170030014882 від 31.07.2025) за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Широке Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки, військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, проходячи її в посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, незаконно, припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів, начальників та без поважних причин, діючи всупереч інтересам служби, став на шлях вчинення правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби, а саме, проходячи військову службу під час дії воєнного стану, з метою тимчасово ухилитись від військової служби, 09 листопада 2024 року, не пізніше 09 години 15 хвилин, самовільно залишив місце розташування 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , розташоване поблизу АДРЕСА_2 (більш детальна адреса не підлягає розголошенню в умовах воєнного стану), звідки прибув до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до пункту дислокації військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та був незаконно відсутній на військовій службі до 27 грудня 2025 року, коли останній був затриманий співробітниками поліції в порядку ст. 208 КПК України, поблизу адреси: АДРЕСА_3 , внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено. 
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5  вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав. Суду пояснив, що восени 2024 року його з вулиці в селі забрали ТЦК, привезли для проходження ВЛК, комісію пройшов швидко лише в двох кабінетах, і був направлений на службу. Проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , по прибуттю відразу повідомив, що служити не буде. На що отримав відповідь, що його ніхто не держить. Підтвердив, що події були в с. Зарічне Самарівського району. Під час проходження служби його мама потрапила до лікарні за станом здоров`я, бо має інвалідність. Брат та інші родичі не мали можливості допомагати матері, оскілки самі мають сімейні проблеми. З цієї причини він залишив місце служби, добрався до Дніпра, після чого маршруткою до Запоріжжя. Був вдома доглядав за мамою, яку через тиждень виписали з лікарні, працював неофіційно, не переховувався. Через рік за аналогічними обставинами був затриманий поліцейськими та ТЦК. Його син служить, він також не відмовляється від проходження служби, але поки не вирішив, де бажає проходити службу. 
Обвинувачений також зазначив, що не розуміє з яких підстав він повинен проходити службу, оскільки в 1998 році його визнавали непридатним до служби, а наразі він визнаний ВЛК придатним до військової служби.
Окрім показань самого обвинуваченого, його вина у вчиненні інкримінованого злочину, повністю підтверджується сукупністю досліджених під час судового розгляду письмових доказів, а саме: 
-повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2024 про вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення (а.с.4-5, т.2);
-актом службового розслідування, проведеного інструктором 4 навчального взводу 2 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5 , вчинене в умовах воєнного стану (а.с.6-11,т.2);
-рапортом від 11.11.2024 про відсутність військовослужбовця ОСОБА_5 09.11.2024 під час перевірки особового складу (а.с.12, т.2);
-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2024 №322 про зарахування до списків особового складу та на всі види забезпечення рядового ОСОБА_5 курсантом навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону шкоди індивідуальної підготовки, призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримував доход (а.с.13,24, т.2);
-наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 3484 від 19.11.2024 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 стосовно солдата ОСОБА_5 (а.с.14, т.2);
-наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 333 від 11.11.2024 про призупинення виплат ОСОБА_5 (а.с.15, т.2);
-довідкою військово-лікарської комісії від 30.10.2024 про придатність ОСОБА_5 до військової служби (а.с.22, т.2).
-доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення військової частини військовослужбовцем ОСОБА_5 (а.с.23, т.2);
-наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2024 № 2541, відповідно до якого, за результатами службового розслідування солдата ОСОБА_5 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та накладено дисциплінарне стягнення «сувора догана» (а.с.25-27, т.2).
Суд, аналізуючи вищезазначені докази, вважає, що вони є належними, допустимими та достовірними, взаємопов`язаними, такими, що узгоджуються між собою, підтверджують фактичні дані, що мають значення для кримінального провадження, а їх сукупність є достатньою для висновку про те, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доведена під час судового розгляду поза розумним сумнівом.
Дослідив зазначені вище докази та оцінив їх у сукупності, суд доходить висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.
При визначенні виду та міри покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема, ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин, є військовослужбовцем, за місцем несення військової служби характеризується негативно, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, в 1991 році проходив лікування в закладі з надання психоневрологічної допомоги.
Обвинувачений під час судового розгляду заявив, що щиро розкаюється у вчиненні злочину, сторона захисту зазначала, що ОСОБА_5 має запальний характер, тому так відреагував на події, міцні соціальні зв`язки, проживає в цивільному шлюбі, має дітей та ще може служити або допомагати державі, працюючи.
Разом з тим, позиція та поведінка обвинуваченого в ході судового розгляду, тривалий термін самовільного залишення служби, невжиття заходів до повернення на військову службу або вирішення питання протягом року про неможливість проходження служби за станом здоров`я або з інших обставин, зауваження обвинуваченого, що він не має обов`язків, свідчить про зворотнє та відсутність щирого каяття.
Щире каяття ґрунтується на критичній оцінці протиправної поведінки, визнанні вини та готовності понести кримінальну відповідальність, що суду обвинуваченим не продемонстровано.
Відтак, обставин, що пом`якшують покарання судом не встановлено. 
Обставини, що обтяжують покарання, судом не встановлені.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Захисник просила суд, з огляду на принцип гуманності та у зв`язку з виключними обставинами, застосувати покарання згідно з вимогами ст.ст. 69,75 КК України, розуміючи при цьому вимоги кримінального закону.
Суд зазначає, що приписи ст. ст. 69,75 КК України у випадках засудження, зокрема, за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, виключають можливість призначення більш м`якого покарання та звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, з огляду на встановлені судом обставини злочину, ставлення до нього ОСОБА_5 , особу обвинуваченого, неодноразові роз`яснення йому положень ст. 401 ч.5 КК України, відсутність згоди та взагалі бажання на продовження служби, суд зазначає, що підстави призначення покарання з урахуванням вимог ст.ст. 69, 75 КК України, під час судового розгляду не встановлені.
Враховуючи викладені вище обставини, які характеризують особу обвинуваченого, а також конкретні обставини кримінального провадження, санкцію ч.5 ст. 407 КК України, суд вважає, що ОСОБА_5 можливо призначити мінімальний строк покарання у виді позбавлення волі в межах, передбачених санкцією відповідної статті Особливої частини КК України.
На переконання суду, саме таке покарання відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, що захищаються, інтересами держави, яка виборює незалежність, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.
ОСОБА_5 затриманий 27.12.2025 о 13.30 год. на підставі ст. 208 КПК України (а.с.35-37). Ухвалою слідчого судді від 29.12.2025 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Відтак, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає необхідним зарахувати обвинуваченому ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Оскільки обвинуваченому обирається покарання у виді позбавлення волі, підстав для зміни запобіжного заходу суд не вбачає і вважає за необхідне до набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 371, 373, 374, 395, 532 КПК України,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з часу набрання вироком законної сили. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 27.12.2025 року до набрання вироком суду законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироку законної сили.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
На вирок суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому. 

Суддя ОСОБА_1