П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/6640/24	

Перша інстанція: суддя Біоносенко В. В.,
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 по справі № 400/6640/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду Миколаївської області про визнання дій протиправними щодо винесення наказу, –

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст позовних вимог.
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив:
- визнати протиправними дії Жовтневого районного суду Миколаївської області щодо винесення наказу від 20.03.2024 №34 к/ка про встановлення надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 на 2024 рік (з 25 січня 2024 року) в розмірі 30% посадового окладу та скасувати наказ №34 к/ка від 20.03.2024 “Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям Жовтневого районного суду Миколаївської області”; 
- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області здійснити перерахунок та виплату, починаючи з 25 січня 2024 року, надбавки за вислугу років на державній службі головному спеціалісту Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 відповідно до ст.52 Закону України “Про державну службу” та наказу керівника апарату Жовтневого районного суду Миколаївської області “Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 ” від 18 серпня 2023 року №118 к/ка, а саме з розрахунку 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач працює у Жовтневому районному суді Миколаївської області з 2008 року, в теперішній час займає посаду головного спеціаліста та має стаж державної служби 15 років. У зв`язку з чим, в неї було встановлено надбавку за вислугу років на державній службі 45%. 01.01.2024 набрав чинності Закон України “Про Державний бюджет України на 2024 рік”, яким передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. На виконання цього Закону, відповідачем було видано наказ “Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям Жовтневого районного суду Миколаївської області” від 20.03.2024 №34-к/ка, яким встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 30%. Позивач вважає, що зазначеним рішенням відповідач порушив його право на отримання надбавки за вислугу років у належному розмірі, визначеному ст.ст.50, 52 Закону України “Про державну службу”. 
Відповідач – Жовтневий районний суд Миколаївській області позов не визнав, надав відзив, в якому свою позицію обґрунтував наступним. Ст.23 Бюджетного кодексу України визначено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України, у порядку визначеному Кодексом. Згідно з ст.149 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” суди фінансуються згідно кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно д вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Положення Закону України “Про Державний бюджет на 2024 рік” щодо встановлення на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу є чинними, не конституційними не визнавалися, а відтак відсутні підстави для їх не застосування.
Відповідач – Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області надало відзив, в якому просило в задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтувало тим, що Законом України “Про Державний бюджет на 2024 рік” передбачено надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. Норми Закону України “Про державну службу” щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Оскільки, Жовтневий районний суд Миколаївської області провів кваліфікацію посад, до державних службовців застосовуються вимоги Закону “Про Державний бюджет на 2024 рік”.

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.
Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 03.09.2024 по справі № 400/6640/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовив. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача застосуванням до його оплати праці з 25.01.2024 нового правового режиму жодним чином не порушено, оскільки хоча розмір надбавки за вислугу років зменшився, це зменшення компенсовано більшим розміром посадового окладу. Тобто, загальний розмір оплати праці позивача після переходу на новий правовий режим не зменшився, а збільшився.
Таким чином, суд не вбачав жодної протиправності в діях відповідачів, оскільки обрання ними саме цього розміру надбавки, є не свавільними діями, а виконання прямої вказівки Закону «Про Державний бюджет на 2024 рік» (який не був визнаний неконституційним). 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про неможливість скасування чи зміни законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.
- інші доводи відтворюють зміст позовної заяви.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 03.12.2024 зупинив апеляційне провадження у справі № 400/6640/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду Миколаївської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними щодо винесення наказу до набрання чинності рішенням Верховного Суду у зразковій адміністративній справі № 240/7215/24.
Керуючись частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262, згідно із якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, апеляційним судом установлено, що 19.02.2026 Велика Палата Верховного Суду ухвалила остаточне судове рішення у справі № 240/7215/24.
П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26.03.2026 поновив провадження у справі № 400/6640/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2024 року у справі № 400/6640/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Жовтневого районного суду Миколаївської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області про визнання дій протиправними щодо винесення наказу. 
Призначив справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду у залі судового засідання №10 на 31.03.2026.

Обставини справи.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працює в Жовтневому районному суді Миколаївської області з серпня 2008 року на посаді головного спеціаліста з інформаційних технологій Жовтневого районного суду Миколаївської області, та має стаж на державній службі більше 15 років. 
Станом на 2023 рік, ОСОБА_1 було встановлено посадовий оклад постановою КМУ №15 від 18.01.2017 в розмірі 10140 гривень, а також встановлено надбавку за вислугу років на державній службі у розмірі 6 відсотків, з обрахунку 45 відсотка за кожний рік вислуги на державній службі – 4563 гривень.
25.01.2024 в Жовтневому районному суді Миколаївської області проведено класифікацію посад державної служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1409 від 29.12.2023 “Питання оплати праці державних службовців на основі класифікації посад у 2024 році”.
20.03.2024 наказом керівника апарату Жовтневого районного суду Миколаївської області №34-к/ка “Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям Жовтневого районного суду Миколаївської області”, ОСОБА_1 встановлено набавку за вислугу років на державній службі 30 відсотка, з обрахунку 2 відсотка за кожний календарний рік стажу державної служби.
З цього часу, посадовий оклад ОСОБА_1 встановлено в розмірі 14820 гривень, а надбавку за вислугу років 4446 гривень.
Не погоджуючись із прийнятим відповідачем наказом №34-к/ка від 20.03.2024 щодо встановлення надбавки за вислугу років на державній службі, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч 1 ст. 50 Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі – Закон № 889-VIII) визначено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
За визначенням ст. 2 Закону № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Відповідно до ст. 5 Закону № 889-VIII, правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Особливості правового регулювання державної служби в системі правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.
Згідно із ч. 6 ст. 155 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, правовий статус працівників апарату суду визначається Законом України "Про державну службу" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”, призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Державної судової адміністрації України, Служби судової охорони регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Отже, питання оплати праці державних службовців апарату суду регулюються нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених Законом України “Про судоустрій і статус суддів”.
Згідно зі ст. ст. 46, 50 Закону № 889-VIII, стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років та надання додаткової оплачуваної відпустки та передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: - посадового окладу; - надбавки за вислугу років; - надбавки за ранг державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; - виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; - премії (у разі встановлення).
Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Разом з тим, пунктом 10 розділу «Прикінцеві положення» Закону України від 09 листопада 2023 року № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік» (далі – Закон № 3460-IX) установлено, що у 2024 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, крім державних органів, зазначених у пунктах 20-22 цього розділу.
Згідно з пунктом 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX у 2024 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Норми Закону № 889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Колегія суддів зазначає, що ключовим для вирішення даної справи є визначення норм, які підлягають застосуванню під час визначення розміру надбавки за вислугу років: Закону № 889-VIII чи Закону № 3460-IX.
Вказане питання вирішувалося під час розгляду зразкової справи за наслідком якого ухвалено постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, у якій визначені такі ознаки типової справи:
– позивач – державний службовець місцевого загального суду, якому з 01 січня 2024 року встановлено надбавку за вислугу років на підставі абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу;
– відповідачі – місцевий загальний суд, наказом якого державному службовцю установлено надбавку за вислугу років з урахуванням правил, передбачених абзацом другим пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, та ТУ ДСА, відповідальне за забезпечення фінансування та функціонування місцевого загального суду, у якому працює позивач;
– предмет спору – розмір надбавки за вислугу років на державній службі за 2024 рік;
– спір виник унаслідок обчислення розміру надбавки за вислугу років на державній службі на підставі приписів абзацу другого пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX;
– предмет позову – позовні вимоги (по-різному сформульовані, але однакові по суті) про: визнання протиправним і скасування наказу місцевого загального суду в частині встановлення на 2024 рік щомісячної надбавки за вислугу років на державній службі на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу; зобов`язання ТУ ДСА нараховувати та виплачувати щомісячну надбавку за вислугу років у 2024 році відповідно до статті 52 Закону № 889-VIII на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Відповідно до ч.3 ст.291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
Враховуючи, що дана справа відповідає ознакам типової справи, що визначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, висновки такої постанови є обов`язковими для суду при ухваленні рішення у даній справі.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24 висловлені наступні узагальнені висновки:
"149.Нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX – на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
150. Зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивачки як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби."
Так, Законом №3460-IX запроваджено норму, яка відрізняється від норми частини першої статті 52 Закону №889-VIII щодо зменшення максимальної межі розміру надбавки за вислугу років на державній службі з 50 відсотків до 30 відсотків, та зменшення розміру самої надбавки з 3 до 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби. При цьому визначено випадки (пункт 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону №3460-IX ) коли умови оплати праці державних службовців, передбачені цим Законом, не застосовуються, а саме - для державних службовців у державних органах, що не провели класифікацію посад державної служби. Тобто, Законом №3460-IX на 2024 рік запроваджено інше правове врегулювання умов та порядку оплати праці державних службовців, зокрема, щодо структури заробітної плати державного службовця та порядку обчислення надбавки за вислугу років.
Поряд з цим колегія суддів звертає увагу на те, що Закон №3460-IX містить застереження, що Закон №889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Водночас і у частині другій статті 5 Закону №889-VIII вказано, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. А таким законом у спірних відносинах є саме Закон №3460-IX.
Таким чином, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі № 240/7215/24, апеляційний суд зазначає, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 3460-IX, який зупинив дію приписів Закону № 889-VIII у частині оплати праці державних службовців і неконституційним у встановленому законом порядку не визнавався, а отже, підлягав застосуванню розпорядником бюджетних коштів стосовно позивача.
Враховуючи означене, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що приймаючи оскаржуваний наказ в частині установлення позивачу надбавки за вислугу років, відповідач діяв на підставі та відповідно до приписів пункту 12 розділу “Прикінцеві положення” Закону України “Про Державний бюджет України на 2024 рік” та з урахуванням проведення судом класифікації посад державної служби, відтак оспорювані дії відповідача є правомірними.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення 

Доводи апеляційної скарги.
Викладені в цій постанові мотиви та аргументи дають відповідь на всі суттєві доводи апеляційної скарги. 
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.09.2024 по справі № 400/6640/24 – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		О.І. Шляхтицький	
Судді	  	А.Г. Федусик   Г.В. Семенюк