ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" квітня 2026 р. Справа № 925/1032/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Сибіги О.М.
суддів: Шапрана В.В. 
Андрієнка В.В. 

секретар судового засідання: Михайленко С.О.
за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 02.04.2026
Розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025
повне рішення складено 11.12.2025
у справі № 925/1032/22 (суддя Васянович А.В.)
за позовом Заступника керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави
до 1. Черкаської міської ради
2. Приватного підприємства "Строй-центр-2000"
3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Динамік-Плюс"
4. Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області
про усунення перешкод шляхом визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним договору оренди землі, скасування реєстрації речового права - права оренди, зобов`язання повернути земельну ділянку водного фонду, скасування реєстрації речового права на нежитлові будівлі, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог
Заступник керівника Черкаської окружної прокуратури (прокурор) в інтересах держави звернувся Господарського суду Черкаської області з позовом (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) до Черкаської міської ради (відповідач-1), Приватного підприємства "Строй-центр-2000" (відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю "Динамік-Плюс" (відповідач-3), Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (відповідач-4), в якому викладено позовні вимоги, щоб в судовому порядку:
- визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради "Про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16 лютого 2007 року № 040777500014 до Приватного підприємства "Строй-центр-2000" від 24 вересня 2015 року № 2-1645"; 
- визнати недійсним договір оренди землі від 26 травня 2016 року, укладений між Черкаською міською радою та Приватним підприємством "Строй-центр-2000" (правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс"), речові права за яким зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 05 вересня 2016 року за № 16286491 та № 16283247; 
- скасувати державну реєстрацію права оренди на земельні ділянки за кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га та за кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,0500 га за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс";
- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" повернути земельні ділянки за кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га та за кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,0500 га на користь Черкаської міської ради; 
- скасувати державну реєстрацію (запис) на земельні ділянки за кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га та за кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,0500 га в Державному земельному кадастрі із категорією земель - для оздоровчого та рекреаційного призначення, із одночасним припиненням на неї права комунальної власності Черкаської міської ради від 05 вересня 2016 року № 16282946 та від 05 вересня 2016 року № 16286140, а також речове право оренди Товариства з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" від 05 вересня 2016 року № 16283247 та від 05 вересня 2016 року № 16286491; 
- скасувати державну реєстрацію зареєстрованого за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" речового права від 14 березня 2023 року № 49552695 на нежитлові будівлі: пункт охорони (літ. О-1) загальною площею 4,9 м2 та пункт охорони (літ. О-2) загальною площею 4,9 м2, розташовані за адресою: вул. Князя Ольгерда (Гагаріна), 1/1, м. Черкаси (об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 2439877971101).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 прийняте в порушення норм земельного та водного кодексів, є незаконним та підлягає скасуванню, а договір оренди землі від 26.05.2016, укладений між Черкаською міською радою та Приватним підприємством "Строй-центр-2000", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Динамік- плюс", підлягає визнанню недійсним, а зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" речове право від 14.03.2023 на нежитлові будівлі - скасуванню, оскільки державну реєстрацію проведено на підставі недійсних правочинів.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 17.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 925/1032/22, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.03.2023 зупинено провадження у справі № 925/1032/22 до перегляду судового рішення у справі № 925/1133/18 у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 25.11.2024 поновлено провадження у справі № 925/1032/22 та призначено підготовче засідання.
08.04.2025 Господарським судом Черкаської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 в позові відмовлено повністю.
В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції зазначено, що у Черкаської міської ради не було правових підстав для прийняття оспорюваного рішення від 24.09.2015 № 2-1645 про перехід права на оренду землі до ПП «Строй-центр-2000». Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, суд першої інстанції визнав вимогу про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, неналежним способом захисту прав. Також за висновком суду першої інстанції договір оренди землі від 26.05.2016 не відповідає положенням ст. 116 Земельного кодексу України, при цьому, оскільки спірні земельні ділянки не знаходяться в оренді у ПП «Строй-центр-2000», позовна вимога прокурора про визнання в судовому порядку недійсним договору оренди землі не здатна відновити порушене право територіальної громади, адже за таким судовим рішенням орендні права та зобов`язання ПП «Строй-центр-2000» припиняться лише на майбутнє. Крім того, прокурором не доведено, що на спірних земельних ділянках ПП «Строй-центр-2000» здійснювалося самочинне будівництво в розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України та, що будівництво велося саме в прибережній захисній смузі Кременчуцького водосховища р. Дніпро. За висновком суду першої інстанції, позов прокурора про визнання недійсним в судовому порядку договору оренди землі не відноситься до негаторних. Суд першої інстанції також зазначив, що задоволення позову прокурора в частині зобов`язання ТОВ «Динамік-Плюс» повернути земельні ділянки фактично призведе до порушення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, оскільки на спірних земельних ділянках наразі розташоване нерухоме майно ТОВ «Динамік-Плюс». За висновком суду безпідставною також є позовна вимога про скасування державної реєстрації речового права ТОВ «Динамік-Плюс» на нежитлові будівлі, оскільки правочин, на підставі якого товариством було придбано нерухоме майно, та в подальшому прийнято рішення про державну реєстрацію речового права, є чинним та прокурором не оскаржується. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22, 02.01.2026 Заступник керівника Черкаської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 скасувати та ухвалити нове, яким позов Черкаської окружної прокуратури задовольнити. Одночасно, в тексті апеляційної скарги скаржником також заявлено клопотання, в якому просить поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22.
Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, що є підставою для його скасування. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 та договір від 26.05.2016 оренди землі не відповідають вимогам чинного земельного та водного законодавства (надання землі поза земельними торгами), спрямовані на незаконне заволодіння земельними ділянками водного фонду комунальної власності. За доводами скаржника, при прийнятті рішення судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ПП «Строй-центр-2000», а у подальшому і ТОВ «Динамік-Плюс» не набули у встановленому законом порядку право оренди спірних земельних ділянок та, як наслідок, не мали права здійснювати на них будівництво. Скаржник також зазначає, що ПП «Строй-центр-2000» та ТОВ «Динамік-Плюс» вийшли за межі встановлених договором оренди землі умов та мети використання земельних ділянок.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026 матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури по справі № 925/1032/22 передано головуючому судді: Сибізі О.М.
Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 05.01.2026 для вирішення питань щодо руху апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури по справі № 925/1032/22 визначено колегію суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сибіга О.М., судді: Андрієнко В.В., Шапран В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 витребувано з Господарського суду Черкаської області матеріали справи № 925/1032/22.
23.01.2026 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали господарської справи № 925/1032/22.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 поновлено Заступнику керівника Черкаської обласної прокуратури строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22, відкрито апеляційне провадження у справі № 925/1032/22 за апеляційною скаргою Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 та призначено розгляд справи на 05.03.2026. 
12.02.2026 до Північного апеляційного господарського суду від Черкаської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому проти доводів апеляційної скарги заперечує та наводить власні на їх спростування, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі. Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до того, що апеляційна скарга Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури не містить підстав для скасування рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 та по суті зводиться до повторного викладення доводів, які вже були предметом дослідження і належної оцінки судом першої інстанції, що не надає підстав для її задоволення. Відповідач зазначає, що на час звернення прокурора до суду з даним позовом у власності ПП «Строй-Центр-2000» на спірних земельних ділянках вже перебували об`єкти нерухомого майна. При цьому, прокурором не доведено, що на спірних земельних ділянках ПП «Строй-Центр» здійснювалося самочинне будівництво в розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України. Також прокурором не надано доказів того, що будівництво велося саме в прибережній захисній смузі Кременчуцького водосховища. Крім того, прокурором пропущено строк позовної давності.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.03.2026 розгляд справи відкладено на 02.04.2026.
Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 залишити без змін, з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно було встановлено Господарським судом Черкаської області та перевірено судом апеляційної інстанції, 21.12.2006 Черкаською міською радою прийнято рішення № 2-459 "Про надання громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1", яким:
- затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1;
- надано громадянину ОСОБА_1 земельну ділянку площею 19418 кв.м по АДРЕСА_1 в оренду на 49 років (без права передачі її в суборенду) під розташування пункту короткочасного відпочинку населення, з них: площею 500 кв.м - комерційна зона (пункт громадського харчування, пункт прокату супутніх засобів відпочинку, адміністративне приміщення), площею 18918 кв.м - зона відпочинку та опорядкування (літні майданчики для відпочиваючих та об`єкти розважального і оздоровчого призначення) за рахунок земель Черкаської міської ради;
- земельна ділянка надається за умови: виконання вимог ст. 61 Земельного кодексу України; без права будівництва та розміщення капітальних споруд; доступу громадян до води та вільного проходу по береговій зоні; без права використання земельної ділянки площею 18918 кв.м в комерційних цілях.
За основним цільовим призначенням земельну ділянку віднесено до земель водного фонду.
За функціональним використанням земельну ділянку віднесено: площею 500 кв.м - до категорії земель комерційного використання; площею 18918 кв.м - до категорії земель оздоровчого та рекреаційного призначення.
На земельну ділянку наявні містобудівні обмеження та обтяження, пов`язані з розташуванням об`єкта в прибережній смузі Кременчуцького водосховища.
Рішенням від 21.12.2006 № 2-459 зобов`язано громадянина ОСОБА_1 протягом двох місяців з дати прийняття рішення: замовити перенесення проекту відведення земельної ділянки в натуру (на місцевість); укласти договір оренди землі з Черкаською міською радою, здійснити його реєстрацію та надати один примірник Черкаській міській раді; розробити проект озеленення та благоустрою земельної ділянки (включаючи прилеглу територію).
На підставі рішення від 21.12.2006 № 2-459 Черкаської міської ради, 16.02.2007 між Черкаською міською радою (орендодавець) та громадянином ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди землі (надалі - договір оренди), який 21.02.2007 зареєстровано Черкаською регіональною філією ДП "Центр ДЗК при Держкомземі" за № 040777500014.
Відповідно до п. 1 договору оренди орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що за цільовим призначенням відноситься до земель водного фонду, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
Згідно з п. 2 договору оренди в оренду передається земельна ділянка площею 19418 кв.м, під розташування пункту короткочасного відпочинку населення з них: площею 500 кв.м - комерційна зона (пункт громадського харчування, пункт прокату супутних засобів відпочинку, адміністративне приміщення), площею 18918 кв.м - зона відпочинку та опорядкування (літні майданчики для відпочиваючих та об`єкти розважального та оздоровчого призначення). За функціональним використанням земельна ділянка відноситься: площею 500 кв.м - до категорії земель комерційного використання, площею 18918 кв.м - до категорії земель оздоровчого та рекреаційного призначення.
В п. 3 договору оренди визначено, що на земельній ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна та інфраструктури.
Договір укладено на 49 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 договору оренди).
Відповідно до п. 15 договору оренди земельна ділянка передається в оренду під розташування пункту короткочасного відпочинку населення.
Цільове призначення земельної ділянки - землі водного фонду (п. 16 договору оренди).
Відповідно до п. 19 договору оренди земельна ділянка передається в оренду за умови: виконання вимог ст. 61 Земельного кодексу України; без права будівництва та розміщення капітальних споруд; доступу громадян до води та вільного проходу по береговій зоні; без права використання земельної ділянки площею 18918 кв.м в комерційних цілях.
Згідно з п. 20 договору оренди передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі. 
Дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків (п. 38 договору оренди).
За змістом п. 40 договору оренди право на орендовану земельну ділянку у разі смерті фізичної особи - орендаря, засудження або обмеження дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку. 
У зв`язку з тим, що проект з відведення земельної ділянки не був погоджений з природоохоронним органом, прокурор м. Черкаси в інтересах Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Черкаській області звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Черкаської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-459 "Про надання громадянину ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1". 
Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2009 у справі № 2-а-1468/08/2370 позовні вимоги залишено без задоволення. 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.04.2010 у справі № 2-а-1468/08/2370, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.02.2013, скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 13.03.2009 та визнано незаконним і скасовано рішення Черкаської міської ради № 2-459 від 21.12.2006 "Про надання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1".
Підставою для визнання судом незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради стала відсутність погодження відповідної землевпорядної документації компетентним державним органом у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2011 у справі № 2-3640/11 задоволено позов прокурора міста Черкаси в інтересах Державного управління охорони навколишнього природного середовища до Черкаської міської ради, ОСОБА_1 та визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 19418 кв. м, укладений між Черкаською міською радою та ОСОБА_1 , зареєстрований в Черкаській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 21.02.2007 за № 040777500014, а також скасовано державну реєстрацію вказаного договору оренди землі в Черкаській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 21.02.2007 за № 040777500014.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2011 у справі № 2-3640/11 набрало законної сили 05.01.2012.
Отже, з моменту набрання рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2011 у справі № 2-3640/11 законної сили, у громадянина ОСОБА_1 припинилися права та обов`язки орендаря за договором оренди землі. 
01.02.2008 між Приватним підприємством "Стройцентр" та ОСОБА_1 укладено договір про сумісну діяльність, метою укладення якого було зобов`язання спільно діяти в сфері створення пунктів відпочинку шляхом об`єднання майна та зусиль.
В п. 7 договору про сумісну діяльність сторони визначили спільне майно за договором, що складалось з грошових та майнових внесків сторін, а також майно створене або придбане в результаті сумісної діяльності, а також спільне використання земельної ділянки площею 19418 кв.м.
У зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 . Приватне підприємство "Строй-центр-2000" звернулось до Черкаської міської ради з заявою від 02.03.2012 щодо переведення права на оренду землі.
У відповідь на вказану заяву 28.03.2012 Виконавчий комітет Черкаської міської ради повідомив Приватне підприємство "Строй-центр-2000", що переведення права на оренду земельної ділянки можливе лише в судовому порядку.
Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.11.2012 у справі № 2а-261/12 задоволено позов Приватного підприємства "Строй-центр-2000" та зобов`язано Черкаську міську раду у місячний термін розглянути заяву Приватного підприємства "Строй-центр-2000" щодо переведення прав на оренду земельної ділянки, що була предметом договору оренди землі від 16.02.2007, та прийняти відповідне мотивоване рішення.
24.09.2015 Черкаською міською радою прийнято рішення № 2-1645 "Про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16 лютого 2007 року № 040777500014 до приватного підприємства "Строй-центр-2000", яким переведено права на земельну ділянку площею 1,9418 га по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16.02.2007, реєстраційний № 040777500014, від громадянина ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Строй-центр-2000".
26.05.2016 між Черкаською міською радою (орендодавець) та Приватним підприємством "Строй-центр-2000" (орендар) укладено договір оренди землі (надалі - договір оренди), відповідно до п. 1 якого орендодавець на підставі рішення Черкаської міської ради від 21 грудня 2006 року № 2-459, від 06 квітня 2010 року № 5-583 та від 24 вересня 2015 року № 2-1645 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, що за цільовим призначенням відноситься до земель водного фонду, яка знаходиться за адресою: м. Черкаси, по вул. Гагаріна в прибережній смузі Дніпра, ліворуч входу в парк Сосновий бір.
За умовами п. 2 договору оренди в оренду передається земельна ділянка площею 19418 кв.м, а саме: площею 1,8918 га (кадастровий номер 7110136700:03:001:0018); площею 0,0500 га (кадастровий номер 7110136700:03:001:0019) під розташування пункту короткочасного відпочинку населення та опорядкування (літні майданчики для відпочиваючих та об`єкти розважального та оздоровчого призначення). За функціональним використанням земельна ділянка відноситься до категорії земель оздоровчого та рекреаційного призначення.
В п. 3 договору оренди визначено, що на земельних ділянках відсутні об`єкти нерухомого майна та інфраструктури.
Договір укладено до 21 грудня 2055 року з дати прийняття рішення Черкаської міської ради від 21 грудня 2006 року № 2-459. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8 договору оренди).
Згідно з п. 15 договору оренди земельна ділянка передається в оренду під розташування пункту короткочасного відпочинку населення та опорядкування (літні майданчики для відпочиваючих та об`єкти розважального та оздоровчого призначення).
Цільове призначення земельної ділянки - землі рекреаційного та оздоровчого призначення (п. 16 договору оренди).
Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 10-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі (п. 20 договору оренди).
Відповідно до п. 38 договору оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 307044759 від 10.08.2022 земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га належить до комунальної форми власності та передана в оренду Приватному підприємству "Строй-центр-2000" до 21 грудня 2055 року, дата державної реєстрації речового права 05.09.2016, номер запису 16286140.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 307044823 від 10.08.2022 земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,05 га належить до комунальної форми власності та передана в оренду Приватному підприємству "Строй-центр-2000" до 21 грудня 2055 року, дата державної реєстрації речового права 05.09.2016, номер запису 16282946.
22.01.2021 старшим державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Дрозденком Володимиром Іллічем проведено перевірку дотримання вимог законодавства України про охорону земель, за результатами якої складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства щодо об`єкту - земельної ділянки № 14-ДК/13/АП/09/01-21 від 22.01.2021. 
В ході перевірки встановлено, що рішення Черкаської міської ради від 24 вересня 2015 року № 2-1645 прийнято із порушенням вимог статей 116, 123, 124, 134 Земельного кодексу України та статті 16 Закону України "Про оренду землі" - порушено порядок надання земельної ділянки в користування (оренду), оскільки в оренду було передано земельну ділянку, яка не була сформована, межі якої не були встановлені, без розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без державної реєстрації речового права на нерухоме майно чим було порушено встановлений законодавством порядок відведення та надання у користування земель. 
В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначає, що рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 прийняте в порушення норм земельного та водного кодексів, є незаконним та підлягає скасуванню, а договір оренди землі від 26.05.2016, укладений між Черкаською міською радою та Приватним підприємством "Строй-центр-2000", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Динамік- плюс", підлягає визнанню недійсним, а зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" речове право від 14.03.2023 на нежитлові будівлі - скасуванню, оскільки державну реєстрацію проведено на підставі недійсних правочинів.
Відповідач-1 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що права власника земельної ділянки внаслідок прийняття Черкаською міською радою спірного рішення від 24.09.2015 № 2-1645 не порушено. Спірні земельні ділянки не змінювали свого цільового призначення, залишаючись землями водного фонду, а тому вимога про скасування державної реєстрації (запису) на земельні ділянки за кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га та за кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,0500 га в Державному земельному кадастрі із категорією земель - для оздоровчого та рекреаційного призначення, із одночасним припиненням на неї права комунальної власності Черкаської міської ради задоволенню не підлягає. Крім того, відповідач-1 вважає, що вказані вимоги не можуть бути розглянуті в порядку господарського судочинства.
Відповідач-4 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що право держави Головним управлінням Держгеокадастру у Черкаській області не порушено.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Тобто, під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
Разом з тим, наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").
Тобто, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та у постанові Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 911/1497/18.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
У постанові від 20.10.2020 у справі № 924/250/19 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом у справі, повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду, довести належними та допустимими доказами обставини того, що суб`єкт владних повноважень не здійснює або здійснює неналежним чином захист інтересів держави.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 (узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
28.01.2021 за № 35-161-690ВИХ-21 Черкаською окружною прокуратурою на адресу Черкаської міської ради направлено запит, в якому прокурор з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді просив надати відповідну інформацію, зокрема, що стосується зміни цільового призначення спірних земельних ділянок. 
У відповідь на вказаний запит листом № 2290-21 від 11.02.2021 Виконавчий комітет Черкаської міської ради повідомив Черкаську окружну прокуратуру, що запит прокуратури від 28.01.2021 № 35-161-690ВИХ-21 не місить інформацію щодо порушення інтересів держави, та у запиті необґрунтовано, який саме інтерес держави підлягає захисту. 
31.03.2021 за № №54/1-80-286ВИХ-21 Черкаською окружною прокуратурою на адресу Черкаської міської ради направлено запит, в якому прокурор з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді просив надати відповідну інформацію, зокрема, що стосується зміни цільового призначення спірних земельних ділянок. 
20.04.2021 Виконавчий комітет Черкаської міської ради листом № 2429-21 повідомив Черкаської окружної прокуратури, що в архівному відділі відомостей не знайдено. 
29.04.2021за № 54-145-956ВИХ-21 Черкаською окружною прокуратурою на адресу Черкаської міської ради направлено запит, в якому прокурор з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді просив надати відповідну інформацію, зокрема, що стосується зміни цільового призначення спірних земельних ділянок. 
У відповідь на вказаний запит листом № 9458-01-21 від 16.06.2021 Виконавчий комітет Черкаської міської ради повідомив Черкаську окружну прокуратуру, що Черкаською міською радою буде вивчено питання щодо подання позову після здійснення збору матеріалів та правового аналізу наявності/відсутності правових підстав для звернення до суду.
У зв`язку з невжиттям Черкаською міською радою заходів для захисту інтересів територіальної громади, прокурор звернувся до суду з даним позовом. 
Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України визначає, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з частиною першою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" ("Kudla v. Poland", заява № 30210/96, § 158), 16.08.2013 у справі "Гарнага проти України" ("Garnaga v. Ukraine", заява № 20390/07, § 29).
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. ЄСПЛ у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" ("Chahal v. the United Kingdom", заява № 22414/93, § 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).
Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland) зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (Panteleyenko v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.
Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа чи суб`єкт господарювання має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного та господарського законодавства.
Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).
Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.
Статтею 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Частиною першою статті 122 Земельного кодексу України унормовано, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.
Згідно статей 18, 20 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 16.02.2022 у справі № 909/485/21, укладенню договору оренди земельної ділянки комунальної власності передує волевиявлення власника земельної ділянки (територіальної громади), яке реалізується шляхом прийняття відповідним органом місцевого самоврядування (як представником власника) рішення про передачу в оренду земельної ділянки. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 32/563 виснувала, що відсутність рішення ради про передачу в оренду земельної ділянки, тобто волевиявлення орендодавця на виникнення орендних земельних правовідносин, виключає можливість передачі цієї земельної ділянки в користування.
Отже, в наведених постановах Верховного Суду фактично зазначається, що волевиявлення власника земельної ділянки (територіальної громади), реалізується шляхом прийняття відповідним органом місцевого самоврядування (як представником власника) відповідного рішення.
Таким чином, передача в оренду земельних ділянок із земель комунальної власності відповідних територіальних громад здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями та належною правовою підставою для набуття права оренди є укладений із власником договір оренди земельної ділянки, речове право за яким має бути зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого належать поверхневі води, зокрема штучні водойми (водосховища, ставки) і канали.
За змістом ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Приписами ст. 85 Водного кодексу України визначено, що порядок надання земель водного фонду у користування та припинення користування ними встановлюється земельним законодавством.
Відповідно до ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, тощо.
Згідно зі ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Аналогічне положення міститься у ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з яким акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.
Адміністративний акт індивідуальної дії є таким, що прийнятий з дефектами суб`єктного складу, якщо він виданий не уповноваженим на його прийняття органом, або особою, що діяла поза межами компетенції (порушила встановлений законодавством предмет свого відання, або вийшла за межі сфери свого владного впливу на об`єкти управління, чи то перевищила владні повноваження щодо законних предметів свого відання чи зловжила ними).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.
Питання регулювання земельних відносин відповідно до закону вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 у справі № 909/8/21 виснував, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що у разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає закону), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, що звернулась за їх захистом (постанова Верховного Суду від 30.07.2024 у справі № 903/1007/23).
Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичних, юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірного рішення) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Згідно з ч. 2 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
В ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України визначено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент смерті ОСОБА_1 05.01.2012) право на оренду земельної ділянки переходить після смерті фізичної особи-орендаря, якщо інше не передбачено договором оренди, до спадкоємців, а в разі їх відмови чи відсутності таких спадкоємців - до осіб, які використовували цю земельну ділянку разом з орендарем і виявили бажання стати орендарями в разі, якщо це не суперечить вимогам Земельного кодексу України та цього Закону.
Судом встановлено, що Приватне підприємство "Строй-центр-2000" та громадянин ОСОБА_1 спільно використовували спірні земельні ділянки на підставі договору про сумісну діяльність від 01.02.2008. 
Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин ОСОБА_1 помер.
При цьому, 05.01.2012 набрало законної сили рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2011 у справі № 2-3640/11, яким визнано недійсним договір оренди земельної ділянки площею 19418 кв.м, укладений між Черкаською міською радою та ОСОБА_1 , зареєстрований в Черкаській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 21.02.2007 за № 040777500014, а також скасовано державну реєстрацію вказаного договору оренди землі в Черкаській регіональній філії ДП "Центр ДЗК" 21.02.2007 за № 040777500014.
Таким чином, з моменту набрання рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.11.2011 у справі № 2-3640/11 законної сили, у громадянина ОСОБА_1 припинилися права та обов`язки орендаря за договором оренди землі. 
За встановлених обставин, у Черкаської міської ради не було правових підстав для прийняття 24.09.2015 рішення № 2-1645 про перехід права на оренду землі до Приватного підприємства "Строй-центр-2000".
При цьому, судом враховано, що рішенням Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 категорія земель за цільовим призначенням не змінювалась. 
За таких обставин, рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 "Про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16 лютого 2007 року № 040777500014 до Приватного підприємства "Строй-центр-2000" прийнято всупереч положенням ч. 1 ст. 7 Закону України "Про оренду землі". 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 виснувала, що вимога про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду шляхом укладення відповідного договору, є неефективним способом захисту прав особи. 
За усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення.
Враховуючи, що рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 про перехід права оренди до нового орендаря на підставі ч. 1 ст.7 Закону України "Про оренду землі" вже реалізоване шляхом укладення договору оренди землі з новим орандарем, визнання зазначеного рішення незаконним не забезпечить ефективного захисту прав територіальної громади, оскільки вимагає спростування в судовому порядку законності укладення цього договору.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 "Про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16 лютого 2007 року № 040777500014 до Приватного підприємства "Строй-центр-2000" слід відмовити через неналежність обраного прокурором способу захисту прав за встановлених судом вище обставин.
Згідно з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За приписами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.
Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.
Як передбачено частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Як вже було встановлено судом, у Черкаської міської ради не було правових підстав для прийняття 24.09.2015 рішення № 2-1645 про перехід права на оренду землі до Приватного підприємства "Строй-центр-2000", отже вказане рішення було прийнято всупереч ч. 1 ст. 7 Закону України "Про оренду землі".
З огляду на незаконність прийнятого рішення Черкаської міської ради від 24.09.2015 № 2-1645 "Про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16 лютого 2007 року № 040777500014 до Приватного підприємства "Строй-центр-2000", укладений на його виконання договір оренди землі від 26.05.2016 не відповідає положенням статті 116 Земельного кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц виснувала, що законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм, а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
За змістом абзацу другого частини другої статті 178 Цивільного кодексу України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів.
Враховуючи приписи статті 59, підпунктів "ґ", "е" частини третьої статті 83, підпункту "г" частини третьої, підпункту "д" частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо.
Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту "ґ" частини третьої статті 83, підпункту "г" частини третьої, підпункту "д" частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц виснувала, що залежно від фактичних обставин справи, вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Судом встановлено, що в даному випадку право комунальної власності на землі водного фонду не порушено, спірні земельні ділянки як були, так і залишаються в комунальній власності.
Судом враховано, що спірні земельні ділянки не знаходяться в оренді у Приватного підприємства "Строй-центр-2000", а тому позовна вимога прокурора про визнання недійсним договору оренди землі не здатна відновити порушене право територіальної громади, оскільки за таким судовим рішенням орендні права та зобов`язання Приватного підприємства "Строй-центр-2000" припиняться на майбутнє. 
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що 14.03.2023 між Приватним підприємством "Строй-центр-2000" (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-Плюс" (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняв у власність нежитлові будівлі, а саме: пункт охорони під літ. О1, загальною площею 4,9 кв.м та пункт охорони під літ. О2 загальною площею 4,9 кв.м по вулиці Гагаріна, будинок 1/1 (один дріб один) в місті Черкаси (нежитлові будівлі). 
Пункт охорони під літ. О1 розташований на земельній ділянці площею 0,0500 га з кадастровим номером 7110136700:03:001:0019, пункт охорони під літ. О2 - на земельній ділянці площею 1,8918 га з кадастровим номером 7110136700:03:001:0018.
Відчуджувані нежитлові будівлі належать продавцеві на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЧК101210802161, виданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради, наказу Департаменту архітектури та містобудування від 07.06.2021 № 4018-а.
Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.08.2021. Номер запису про право власності 43626719, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2439877971101.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.06.2023 № 335192842 вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2023 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік Плюс" 14.03.2023 проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7110136700:03:001:0018. 
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 09.06.2023 № 335191086 вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2023 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік Плюс" 14.03.2023 проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 7110136700:03:001:0019.
Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 14.03.2023) до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.
Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу від 14.03.2023) у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.
ТОВ "Динамік-плюс" використовує спірні земельні ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2023, який є чинним та в установленому законом порядку не визнавався недійсним, зворотного судом не встановлено.
При цьому суд відмічає, що договір купівлі-продажу від 14.03.2023 не є предметом розгляду у даній справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України та ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц.
За приписами ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.
Відтак, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.
Положеннями ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України унормовано, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг.
При розгляді даної справи, судом прийнято до уваги, що спірні земельні ділянки знаходяться не на "березі річки" в розумінні статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України, а на березі штучно створеного водного об`єкту - Кременчуцького водосховища, де відсутній меженний період (період річного циклу, протягом якого спостерігається низька водність).
Рівень водності на водосховищі залежить не від пори року, а регулюється штучно "людиною", шляхом регулювання протоку водних мас на Канівській та Кременчуцькій ГЕС у залежності від умов, що складаються у певний період року та прийняття щодо цього питання відповідного рішення міжвідомчою комісією.
У листі від 12.04.2021 № 10-23-02-2249/2-21 ГУ Держгеокадастру в Черкаській області зазначено, що згідно з відомостями форми 6-зем земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 площею 1,8918 га протягом 2008-2015 років обліковувалась в розрізі угідь як забудовані землі, які використовуються для відпочинку та інші відкриті землі (у тому числі кемпінги, будинки для відпочинку або проведення відпусток). Земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 площею 0,0500 га станом на 2008-2015 роки обліковувалась в розрізі угідь як забудовані землі, які використовуються в комерційних цілях.
Як встановлено судом, рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 580/825/20 визнано протиправною відмову Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 17 жовтня 2019 року за №22196-01-25 щодо внесення змін до пункту 5 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по вул. Гагаріна, в прибережній смузі Дніпра ліворуч входу в парк Сосновий збір, затверджених наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 18 червня 2019 року № 378, та зобов`язано Департамент архітектури та містобудування Черкаської міської ради внести зміни до пункту 5 містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по вул. Гагаріна, в прибережній смузі Дніпра ліворуч входу в парк Сосновий збір, затверджених наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 18 червня 2019 року № 378 і виданих Приватному підприємству "Строй-центр-2000".
Під час розгляду справи № 580/825/20 Черкаським окружним адміністративним судом встановлено, що наказом Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради від 18.06.2019 № 378 затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по вул. Гагаріна (колишня 50-річчя Жовтня) в прибережній смузі Дніпра ліворуч входу в парк Сосновий бір, надані Приватному підприємству "Строй-центр-2000" для будівництва набережної та гідротехнічних споруд (для зберігання, обслуговування, влаштування стоянки маломірного флоту та будівель інфраструктури короткочасного відпочинку населення далі - містобудівні умови та обмеження).
Пунктом 5 містобудівних умов та обмежень встановлено: "Будівництво об`єкта вести з некапітальних конструкцій. Врахувати вимоги ст. 89 Водного кодексу України, ст. 60 та ст. 61 Земельного кодексу України. Об`єкт потрапляє в межі зони регулювання забудови".
Також Черкаським окружним адміністративним судом враховано, що листом від 17.10.2019 № 22196-01-25 Департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради відмовлено Приватному підприємству "Строй-центр-2000" у внесенні змін до містобудівної документації з підстав того, що документація із землеустрою щодо встановлення меж прибережно-захисної смуги річки не затверджена, проте межа прибережно-захисної смуги згідно ст. 60 Земельного кодексу України встановлена у містобудівній документації, а саме: Схемі планувальних обмежень, що є графічною частиною Генерального плану м. Черкаси, затвердженого рішенням Черкаської міської ради від 29.11.2011 № 3-505.
В свою чергу, Департаментом архітектури та містобудування Черкаської міської ради не доведено, що земельні ділянки знаходяться в межах прибережної захисної смуги, тому відмова у внесенні змін до містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по вул. Гагаріна, в прибережній смузі Дніпра ліворуч входу в парк Сосновий бір щодо земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:001:0018 в частині площі 1,3718 (розрахунок: 1,8918 - 1,3718), та земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:001:0019, які знаходяться поза межами прибережної захисної смуги р. Дніпро, вчинена без законних підстав.
Додатково Черкаським окружним адміністративним судом враховано висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 15.09.2020 № 768/1008/20-23, в якому встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 7110136700:03:001:0018 частково розташована в межах нормативних розмірів встановленої прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро. Площа частини земельної ділянки кадастровий номер 7110136700:03:001:0018, яка потрапляє до нормативних розмірів встановленої прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро, що розташовані в м. Черкаси, становить 0,5200 га, земельна ділянка кадастровий номер 7110136700:03:001:0019 знаходиться поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро згідно додатку № 1.
З наведеного слідує, що Черкаським окружним адміністративним судом встановлено, що лише частина земельної ділянки (0,5200 га) з кадастровим номером 7110136700:03:001:0018 потрапляє до нормативних розмірів встановленої прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища на р. Дніпро, а земельна ділянка з кадастровим номером 7110136700:03:001:0019 знаходиться поза межами нормативних розмірів прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 580/825/20 набрало законної сили 30.10.2020.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2021 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської міської ради видано Приватному підприємству "Строй-центр-2000" декларацію про готовність до експлуатації об`єктів нерухомості, яку в подальшому було зареєстровано в установленому законом порядку.
Трохи згодом, 18.08.2021 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Приватним підприємством "Строй-центр-2000" зареєстровано право власності на об`єкти нерухомого. 
Тобто, станом на момент звернення прокурора до суду з даним позовом Приватне підприємство "Строй-Центр-2000" було власником нерухомого майна, розташованого на спірних земельних ділянках.
Позаяк, прокурором в розумінні ст. 376 Цивільного кодексу України не доведено, що Приватним підприємством "Строй-центр-2000" на спірних земельних ділянках здійснювалося самочинне будівництво, зворотного судом не встановлено.
Крім того, прокурором не доведено, що будівництво Приватним підприємством "Строй-центр-2000" здійснювалось саме в прибережній захисній смузі Кременцуцького водосховища. 
З наведеного слідує, що позовна вимога про визнання недійсним договору оренди землі не відноситься до негаторних позовів.
За приписами частини першої статті 134 Земельного кодексу України земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об`єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Зі змісту ч. 1 ст. 134 Земельного кодексу України слідує, що продаж на конкурентних засадах (земельних торгах) не застосовується щодо земельних ділянок державної чи комунальної власності у разі розташування на них об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Таке положення законодавства спрямоване на забезпечення принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована).
З огляду на встановлений судом факт того, що будівництво Приватним підприємством "Строй-центр-2000" на спірних земельних ділянках здійснювалося законно, а не самочинно, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що задоволення позову в частині позовних вимог до відповідача-3 призведе до порушення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція)).
У практиці Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.
Конституція України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Цивільний кодекс України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи своєї власності. При цьому, зазначені норми припускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності передбачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна).
Враховуючи розташування на спірних земельних ділянках належного відповідачу-3 на праві власності нерухомого майна, будь-яка інша особа не може претендувати на вказані земельні ділянки, за висновком суду об`єктивна необхідність у витребуванні землі (зобов`язанні орендаря повернути земельні ділянки власнику) та у скасуванні державної реєстрації права оренди відсутня, отже втручання держави у право мирного володіння майном, у даному випадку, не можна вважати виправданим.
При цьому, суд зауважує, що позовна вимога про скасування державної реєстрації зареєстрованого 14.03.2023 за Товариством з обмеженою відповідальністю "Динамік-плюс" речового права на нежитлові будівлі є необґрунтованою, оскільки, як встановлено судом, правочин на підставі якого товариством набуто право власності на майно та безпосередньо рішення про державну реєстрацію речового права є чинним та прокурором в судовому порядку не оскаржується.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Визнання недійсним у судовому порядку оспорюваного договору, за яким відчужувалося нерухоме майно, є правовою підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав (постанова Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 712/4755/21 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Так, можливість судового захисту суб`єктивного права особи в разі його порушення, визнання або оспорювання, серед іншого, обумовлена строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовною давністю (стаття 256 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.
Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 922/1425/17.
Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз положень статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.
Отже, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 359/2012/15-ц та від 07.11.2018 у справі № 372/1036/15-ц).
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 362/44/17). 
При застосуванні наведених положень законодавства про позовну давність також слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, відповідно до якої ці правила пов`язані не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. 
Так, прокурор, беручи на себе повноваження представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично бере на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин (постанова Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 911/2191/16).
У частині п`ятій статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Верховний Суд у постанові від 15.05.2020 у справі № 922/1467/19 виснував, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову із пропуском позовної давності, тому таке питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Водночас до висновку про поважність причин пропуску позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим. Встановлення обставин, які свідчать про поважність причин пропуску позовної давності, здійснюється судом за загальними правилами доказування, визначеними процесуальним законом. Якщо суд дійде висновку проте, що позовна давність пропущена з поважної причини, то у своєму рішенні наводить відповідні мотиви з посиланням на докази на підтвердження цих висновків.
Як встановлено судом, начальник відділу прокуратури міста Черкаси приймав участь на пленарному засіданні сесії Черкаської міської ради 24.09.2015, отже був беззаперечно обізнаний про прийняті міською радою рішення, зокрема, про рішення від 24.09.2015 № 2-1645 про перехід права на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1, що була предметом договору оренди землі від 16.02.2007 № 040777500014, до Приватного підприємства "Строй-центр-2000".
Колегія суддів зазначає, що судові рішення у справі № 2-а-1468/08/2370 про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради № 2-459 від 21.12.2006 «Про надання ОСОБА_1 земельної ділянки в оренду по АДРЕСА_1» та судове рішення у справі № 2-3640/11 про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки приймались за участю прокурора, тому фактичне виконання вказаних судових рішень мало бути предметом контролю прокурора у відповідності до Закону України "Про прокуратуру".
За висновком суду, органи прокуратури у порядку забезпечення виконання рішень судів мали достатній обсяг повноважень, щоб переконатися у їх фактичному виконанні, зокрема, шляхом повернення земельних ділянок.
Принагідно слід зазначити, що в органів прокуратури були усі правові підстави та можливість з`ясувати всі обставини та своєчасно звернутись з відповідним позовом до суду після ухвалення міською радою рішення та укладання відповідного договору оренди землі на його виконання.
Крім цього, з урахуванням положень ч. 1, 3 ст. 32 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень" з моменту внесення відомостей про право оренди на земельні ділянки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (05.09.2016), прокурор, який має безпосередній доступ до відомостей з реєстру мав можливість довідатись про підстави та всі обставини набуття відповідачем-2 права оренди на спірні земельні ділянки.
Враховуючи загальний строк позовної давності до вимог про визнання договору недійсним а також встановлені судом обставини, підставним є висновок, що щонайменше 05.09.2019 сплив строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання недійсним договору оренди землі від 26.05.2016, укладеного між Черкаською міською радою та Приватним підприємством "Стройцентр-2000".
Виходячи з положень ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, наведене є самостійною підставою для відмови в позові в цій частині.
При цьому суд відмічає, що питання щодо визнання поважними причин пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом прокурором не порушувалось.
З поміж іншого судом враховано, що відповідно до ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Згідно з ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Частиною 10 статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). 
Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Таким чином, єдиною підставою для скасування в Державному земельному кадастрі незаконної державної реєстрації земельної ділянки є судове рішення про скасування такої державної реєстрації.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22.
Доказів того, що спірні земельні ділянки були незаконно сформовані матеріали справи не містять, прокурором до суду не представлено. 
Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. 
Земельна ділянка, яка за основним цільовим призначенням належить до відповідної категорії земель, відноситься в порядку, визначеному цим Кодексом, до певного виду цільового призначення, що характеризує конкретний напрям її використання та її правовий режим. 
Додатком 59 до Порядку ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, затверджено відповідний класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок (надалі - КВЦПЗ). 
Так, КВЦПЗ містить у своєму складі, зокрема, і таку категорію земель як землі "водного фонду", "землі оздоровчого призначення" та "землі рекреаційного призначення". 
До категорії земель "землі водного фонду" відносяться - земельні ділянки водного фонду (земельні ділянки, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також земельні ділянки, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів). 
З Витягів з Державного земельного кадастру № НВ-9919156402025 щодо земельної ділянки 7110136700:03:001:0018 та № НВ-9919158282025 щодо земельної ділянки 7110136700:03:001:0019 вбачається, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії земель - землі водного фонду.
Таким чином, доводи прокуратури про зміну цільового призначення спірних земельних ділянок не знайшли свого підтвердження, тому позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації (запису) на спірні земельні ділянки в Державному земельному кадастрі із категорією земель - для оздоровчого та рекреаційного призначення також не підлягають задоволенню.
Додатково судом враховано, що задоволення судом вимоги прокурора про припинення права комунальної власності на спірні земельні ділянки по своїй суті призведе не до відновлення права територіальної громади міста Черкаси, а навпаки - до порушення існуючого права власності.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність обставин, встановлених рішенням суду у даній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. 
Таким чином, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, саме тільки посилання скаржника на те, що суд не в повному обсязі дослідив докази та не з`ясував дійсні обставини справи, без належного обґрунтування не можуть ставити під сумнів оскаржуване судове рішення. Натомість зміст апеляційної скарги переконливо свідчить про те, що доводи скаржника зводяться здебільшого до посилань на необхідність переоцінки наявних у справі доказів.
На переконання колегії суддів, зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції свідчить про дослідження наявних у справі доказів та встановлення судом обставин, що входять до предмету доказування у цій справі, а доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судом при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками суду, які покладені в основу оскаржуваного судового рішення у цій справі.
При цьому колегія суддів зазначає, що покладені в основу апеляційної скарги доводи скаржника, фактично дублюють позицію прокуратури викладену у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку при ухвалені оскаржуваного рішення. 
Незгода скаржника з рішенням суду першої інстанції або з правовою оцінкою та правовими висновками, які містяться в рішенні, не свідчать про його незаконність.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та в межах наведених у апеляційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість апеляційної скарги та про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Згідно з частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи скаржника, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності з пунктом 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Частиною 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Отже, в задоволенні апеляційної скарги Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури слід відмовити, а рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 залишити без змін.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Черкаської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 12.11.2025 у справі № 925/1032/22 - залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги розподіляється відповідно до ст.ст. 129 та 282 Господарського процесуального кодексу України.
4. Матеріали справи № 925/1032/22 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 02.04.2026.

Головуючий суддя О.М. Сибіга 

Судді В.В. Шапран

В.В. Андрієнко