Справа № 559/4590/24 
Провадження № 2/559/39/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
заочне
09 березня 2026 року        місто Дубно
Дубенський міськрайонний суд Рівненської області в складі головуючої судді Жуковської О.Ю., з участю секретаря судового засідання Джигирей В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Альонова Мар`яна Борисівна, до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про тлумачення змісту заповіту,
В С Т А Н О В И В:
І. Стислий виклад позиції сторін.
В обґрунтування позовних вимог представник позивачів посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мама позивачки ОСОБА_1 . ОСОБА_6 , яка також була бабусею позивача ОСОБА_2 . За життя ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений 26.10.2005, згідно якого належний їй незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та приватизовану земельну ділянку, що знаходиться в с. Крилів Дубенського району своїй донці ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7 ) та онуку ОСОБА_2 . 15.11.2017 ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 . Спадкоємців, які мають право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 не має, так як відповідачі у справі - ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_9 , які є рідними братом та сестрами позивачки ОСОБА_1 , написали відмову від прийняття спадщини. Спадкоємець, який разом із ОСОБА_1 має право на спадщину за заповітом, неповнолітній внук померлої ОСОБА_2 , спадщину прийняв відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України. 08.05.2018 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину, спадщина на яку видане свідоцтво складається із квартири АДРЕСА_1 . Разом із тим, залишається неоформленим право на спадщину за заповітом, оскільки що на день посвідчення заповіту, жодна земельна ділянка не була оформлена шляхом приватизації, а житловий будинок у АДРЕСА_2 був завершений та право власності на нього не було зареєстроване відповідно до закону. Отже, майно, охоплене заповітом чітко не визначене. Станом на сьогоднішній день будинок будівництвом не завершений. На момент посвідчення заповіту земельна ділянка, на якій знаходиться незавершений будівництвом будинок, не була приватизована. Разом з тим, 18.10.2010 ОСОБА_6 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га в с. Крилів для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер ділянки 5621680800:02:001:0010. Також, 18.10.2010 ОСОБА_6 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер ділянки 5621680800:02:001:0011. Крім того, 27.08.2019 було присвоєно поштову адресу незавершеному будівництву житлового будинку, яке знаходиться в с. Крилів та належало ОСОБА_6 : АДРЕСА_3 . Зазначає, що будинок за адресою АДРЕСА_2 не входить до складу майна, яке охоплюється заповітом. Даний будинок було побудовано ще у 1930 році та рішення суду від 21.09.2006 визнано право власності на дане домоволодіння за ОСОБА_6 після смерті її чоловіка ОСОБА_10 . Просить розтлумачити заповіт, посвідчений 26.10.2005 наступним чином: що спадкодавець ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 заповіла донці ОСОБА_11 та онуку ОСОБА_2 порівно незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_3 , земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 5621680800:02:001:0010 та земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5621680800:02:001:0011.
1.2. Відповідачі правом на подання відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк не скористалися. 
ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі 
Ухвалою суду від 19.12.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 25.06.2025 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 
Представниця позивачів адвокат Альонова М.Б. подала до суду заяву, згідно якої просить розгляд справи проводити у її відсутності. Та відсутності позивачів. Зазначила, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити позов. 
Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, на адресу суду повернулися конверти з відміткою пошти «За вказаною адресою адресат відсутній». У відповідності до ст.128 ЦПК України відповідач є таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція направлялася відповідачу за місцем його реєстрації. Крім того, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті Судова Влада України. Заяв та клопотань не надали, відзиву не надіслали, про причини неявки не повідомили, тому суд визнає їх неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їхню відсутність.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося/
ІІІ. Фактичні обставини справи. 
Судом встановлено, що ОСОБА_12 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , у свідоцтві про народження серії НОМЕР_1 її матір`ю вказана ОСОБА_6 . Після укладення шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_13 » (а.с.14,15).
Також, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є онуком ОСОБА_6 (а.с.17).
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).
Рішенням Варковицької сільської ради народних депутатів від 04.07.1992 ОСОБА_6 було надано дозвіл на будівництво одноповерхового індивідуального житлового будинку на земельній ділянці в АДРЕСА_2 . Дата початку будівництва - липень 1992 (а.с.33).
21.07.1992 МП «Архітектор» було видано паспорт на забудову ділянки в сільському пункті України №85/11. Забудовник: ОСОБА_6 , АДРЕСА_4 (а.с.34-36).
Рішенням сесії Варковицької сільської ради від 08.07.1992 вул. Будьоного в с. Крилів перейменовано на вул. Б.Хмельницького (а.с.27).
За життя ОСОБА_6 залишила заповіт, яким «належний їй незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та приватизовану земельну ділянку, що знаходяться в с. Крилів Дубенського району Рівненської області» заповіла своїй донці ОСОБА_12 та онуку ОСОБА_2 в рівних частинах кожному. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дубенського міського нотаріального округу Стадійчук О.В. 26.10.2005 та зареєстрований у реєстрі за №6094 (а.с.20).
Рішенням виконавчого комітету Варковицької сільської ради №169 від 27.08.2019 незавершеному будівництву житлового будинку, яке знаходиться в АДРЕСА_3 , що належало ОСОБА_6 , присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_3 (а.с.32).
Згідно відповіді на адвокатський запит, наданої Варковицькою сільською радою 18.11.2024, у сільській раді відсутня інформація щодо введення в експлуатацію житлового будинку в АДРЕСА_3 . Зазначене незавершене будівництво розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 5621680800:02:001:0010 (а.с.28,29).
Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21.09.2006 за ОСОБА_6 визнано право власності на спадщину після смерті її чоловіка, ОСОБА_14 , та право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення суду право власності на вказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами зареєстровано за ОСОБА_6 01.12.2006 (а.с.38,39).
05.05.2006 Державним комунальним малим підприємством «Архітектор» видано технічний паспорт на садибний житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 (а.с.40-41).
18.10.2010 ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Варковицької сільської ради №531 від 28.10.2009, було видано Державний акт серії ЯИ №091709 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована в с. Крилів Дубенського району Рівненської області, кадастровий номер 5621680800:02:001:0010 (а.с.15).
Також, 18.10.2010 ОСОБА_6 на підставі рішення сесії Варковицької сільської ради №531 від 28.10.2009, було видано Державний акт серії ЯИ №091710 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Крилів Дубенського району Рівненської області, кадастровий номер 5621680800:02:001:0011 (а.с.26).
Після смерті ОСОБА_6 приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Дядковою О.М. було заведено спадкову справу №61564838 та 08.05.2018 ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з квартири за АДРЕСА_1 (а.с.23).
Згідно повідомлення приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Дядкової О.М. від 16.10.2020 встановлено, що 15.11.2017 ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті мами ОСОБА_6 . Неповнолітній внук померлої - ОСОБА_2 спадщину прийняв відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України. Інших спадкоємців, які прийняли спадину, немає. Також роз`яснено, що для подальшого оформлення спадкових прав ОСОБА_1 необхідно подати додатково документи, оскільки відповідно до поданих документів, на день посвідчення заповіту, жодна земельна ділянка не була оформлена шляхом приватизації, а житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 був завершений будівництвом та право власності на нього не було зареєстровано відповідно до закону. Отже, майно охоплене заповітом чітко не визначене. Позивачці рекомендовано звернутися до суду (а.с.24).
IV. Норми права, які застосував суд.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України).
Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (частина перша статті 1236 ЦК України).
Аналіз вказаних норм свідчить, що розпорядження в заповіті можуть стосуватися призначення спадкоємця (спадкоємців) і/або визначення спадкового майна (спадщини).
Особливості тлумачення заповіту викладені у статті 1256 ЦК України.
Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача. Тлумачення заповіту судом не повинно замінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт.
Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Проте тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача стосовно долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнює розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. 
При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2019 року у справі № 335/4131/18 (провадження № 61-13829св19) вказано, що «положеннями статті 1256 ЦК України визначено, що тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України. Відповідно до статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників - в порядку позовного провадження. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того,що малось на увазі.
За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (п.8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (п.21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (п.56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (п.5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (п.9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (п.55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (п.86)).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (пункти 6.56-6.58), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14-206цс21, пункт 9.58)).
У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (зазначений правовий висновок викладено та застосовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (провадження № 11-416заі20), від 01 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (провадження № 11-39заі21), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (провадження № 14-137цс20).
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений і своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ із метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави - ч. 1 ст. 2ЦПК України.
Ефективність цивільного судочинства - це система вимог, яка включає в себе: доступність правосуддя; справедливий, своєчасний публічний розгляд; вирішення справи незалежним і неупередженим судом тощо.
Щодо належності Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 зробила висновок про те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19).
Таким чином, обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду України.
V. Мотивована оцінка і висновки суду.
За змістом ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється у разі наявності в ньому нечітких, незрозумілих або суперечливих формулювань, які перешкоджають встановленню справжньої волі заповідача. При тлумаченні змісту заповіту не допускається пошук волі заповідача, яка не знайшла відображення у тексті самого заповіту, а також не допускається внесення змін у зміст заповіту, який є особистим розпорядженням фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Проте, у спорах щодо об`єктів незавершеного будівництва правова невизначеність зумовлена не змістом волевиявлення, а специфікою правового статусу самого майна. Суд зазначає, що незавершене будівництво є повноцінним об`єктом цивільних прав і може входити до складу спадщини. При цьому, об`єкт незавершеного будівництва підлягає спадкуванню у разі, якщо право власності на нього було належним чином зареєстровано за спадкодавцем. 
Судом встановлено, що спадкодавцем ОСОБА_6 за життя розпочато будівництво житлового будинку на підставі паспорта на забудову ділянки в сільському пункті України №85/11 та дозволу на будівництво одноповерхового індивідуального житлового будинку на земельній ділянці в АДРЕСА_2 . Проте, на момент смерті ОСОБА_6 об`єкт будівництва не був прийнятий в експлуатацію, а право власності на нього не було зареєстроване у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовляється (споруджується), виникає з моменту завершення будівництва та прийняття об`єкта до експлуатації. До завершення будівництва особа вважається власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва. Суд наголошує, що наявність дозвільної документації на будівництво підтверджує законність дій забудовника, однак само по собі не є доказом набуття права власності на об`єкт нерухомості як на завершений об`єкт цивільних прав. Оскільки станом на день відкриття спадщини незавершений будівництвом будинок в с. Крилів юридично не існував як нерухоме майно, він не міг бути предметом заповіту в розумінні об`єкта нерухомості. Тлумачення заповіту в даному випадку не може змінити правовий статус майна з «будівельних матеріалів» на «житловий будинок», а отже, не є належним способом захисту порушеного права. 
Відповідно усталеної практики Верховного Суду України, якщо спадкодавець не набув права власності на об`єкт нерухомості за життя, до спадкоємців переходять лише майнові права забудовника або право власності на будівельні матеріали. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обраний позивачами спосіб захисту є неефективним та не відповідає вимогам закону.
Щодо вимоги позивачів розтлумачити заповіт в частині щодо земельних ділянок, суд зазначає наступне. Згідно заповіту від 26.10.2005, ОСОБА_6 заповіла донці та внуку у рівних частинах належну їй приватизовану земельну ділянку в с. Крилів Дубенського району Рівненської області. У тексті заповіту зазначено волевиявлення щодо однієї земельної ділянки без вказівки її кадастрового номера та цільового призначення. Позивачі ж просять розтлумачити заповіт вважаючи, що спадкодавець заповіла земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в с. Крилів Дубенського району Рівненської області, кадастровий номер 5621680800:02:001:0010 та земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5621680800:02:001:0011. Тобто, розтлумачити даний заповіт як такий, що охоплює дві окремі земельні ділянки.
Суд наголошує, що тлумачення заповіту судом не може доповнювати його зміст новими розпорядженнями, змінювати волю заповідача або збільшувати обсяг спадкового майна, яке було чітко визначено в тексті (одна приватизована земельна ділянка). Тлумачення є лише інструментом з`ясування змісту вже існуючих слів, а не інструментом створення нових юридичних фактів. Оскільки у заповіті відсутня будь-яка згадка про другу земельну ділянку, вимоги позивачів фактично зводяться до зміни волевиявлення спадкодавця, що суперечить принципу свободи заповіту (ст. 1234 ЦК України).
Більш того, судом встановлено, що правовстановлюючі документи, а саме: державні акти на вказані земельні ділянки були видані ОСОБА_6 лише у 2019 році, тобто після складання заповіту. Згідно з позицією Верховного Суду, якщо майно не було належним чином ідентифіковане або право власності на нього не було оформлене спадкодавцем (відсутні державні акти та кадастрові номери), тлумачення змісту заповіту не є належним способом захисту. Належним способом у даному випадку є позов про визнання права власності в порядку спадкування на фактично існуюче майно, яке увійшло до складу спадщини згідно зі ст. 1218 ЦК України, за умови підтвердження приналежності цього майна спадкодавцю доказами. Суд приходить до висновку, що позивачами обрано спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону та не здатний забезпечити реальне відновлення порушеного права. З огляду на те, що позивач намагається через процедуру тлумачення заповіту включити до спадщини майно, яке в ньому не згадується, суд вважає такий спосіб захисту неналежним та помилковим, а відповідно позов - безпідставним. Відповідно суд відмовляє в задоволенні позову і підстав для розподілу судових витрат також немає.
Керуючись: ст. 346, 328, 1217, 1223, 1297 ЦК України ст.10, 60, 212, 213 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволені позовних вимог  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про тлумачення змісту заповіту - відмовити. 

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його підписання. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його підписання до Рівненського апеляційного суду. Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про його перегляд чи апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачі: 
 
1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
 
2) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса АДРЕСА_2 , паспорт № НОМЕР_4 .
 
Представниця позивачів: адвокат Альонова Мар`яна Борисівна, РНОКПП НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_6 , електронна адреса ІНФОРМАЦІЯ_5 
 
Відповідачі: 
1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_6 ;
2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_7 ;
3) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зареєстрована адреса проживання АДРЕСА_2 .

Суддя:   О.Ю. Жуковська