Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12.02.2026  	Справа №607/257/25 Провадження №2/607/1547/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
без участі сторін,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Михайлов Святослав Ігорович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування часткового наряду, акта приймання-передачі транспортного засобу та зобов`язати повернути транспортний засіб та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
Представник ОСОБА_1 – адвокат Михайлов С.І. – звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в/ч НОМЕР_1 про: 1) визнання протиправним і скасування часткового наряду від 13 квітня 2022 року № 2/2653; 2) визнання протиправним та скасування акту приймання-передачі транспортних засобів і техніки № 2/2653/1 від 13 квітня 2022 року, яким залучено (передано) транспортний засіб (далі – ТЗ) марки «Mercedes-Benz», модель
«Sprinter 416 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 , військовій частині НОМЕР_3 ; 3) зобов`язання в/ч НОМЕР_1 повернути транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 , у власність ОСОБА_1 ; 4) вирішити питання щодо судових витрат.
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Михайлов С.І. – зазначив, що позивач є власником мікроавтобуса марки «Mercedes-Benz», модель
«Sprinter 416 CDI», VIN № НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_2 . Адвокат вказує, що у квітні 2022 року представниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є структурним підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказаний автомобіль було незаконно вилучено безпосередньо у дворі домоволодіння позивача. Автор позовної заяви зауважує, що з пояснень представників ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначений ТЗ було залучено до виконання військово-транспортного обов`язку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 надано частковий наряд на його вилучення та акт приймання-передачі. Адвокат позивача посилається на те, що у серпні 2023 року його довіритель отримав відповідь від ІНФОРМАЦІЯ_4 № 697/3/2658 від 24 липня 2023 року, в якій йшлося про те, що на виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб Збройних Сил України (далі також – ЗСУ), інших утворених відповідно до законів військових формувань на підставі часткового наряду начальника Чортківської РВА від 13 квітня 2022 року № 2/2653 ОСОБА_1 визначено передати його автомобіль, а також зазначено, що на підставі акту приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 13 квітня 2022 року № 2/2653/1 вказаний ТЗ передано в/ч НОМЕР_3 . У позові також вказано, що позивач є особою з інвалідністю і цей автомобіль є єдиним джерелом невеликого доходу останнього і єдиним ТЗ. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що автомобіль вилучено незаконно, з порушенням порядку залучення ТЗ до виконання військово-транспортного обов`язку і таким, що підлягає поверненню.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Від в/ч НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач висловив прохання відмовити у задоволенні цього позову, оскільки позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник відповідача посилається на те, що на виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб ЗСУ на підставі підписаного часткового наряду начальником Чортківської РВА Шипітка В.В. від 13 квітня 2022 року № 2/2653 та завіреного печаткою Чортківської РВА, позивачу було визначено завдання поставити транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 . При цьому, актом приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 14 квітня 2022 року № 2/2653/1, який підписаний відповідними службовими (посадовими) особами та позивачем, вказаний автомобіль передано в/ч НОМЕР_3 . Стосовно аргументу про відсутність дати складання акту приймання-передачі транспортних засобів і техніки від 14 квітня 2022 року № 2/2653/1, то дата складання в ньому вказана і цей документ містить цей реквізит в кінці другої сторінки після підписів відповідальних осіб.
Від відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву. 
Представник ОСОБА_1 – адвокат Михайлов С.І. – подав відповідь на відзив, в якій просив відзив  ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без розгляду, оскільки відзив подано з порушення процесуальних строків, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 січня 2025 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Братасюка В.М.
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 січня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю (суддю-доповідача): Якімця Т.І. 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 квітня 2025 року цивільну справу № 607/257/25 прийнято до свого провадження. Постановлено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження.
Суд протокольною ухвалою від 14 липня 2025 року закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті.
Допитаний у судовому засіданні, яке відбулося 14 жовтня 2025 року, свідок ОСОБА_2 вказав, що знає позивача тривалий час, ОСОБА_1 регулярно використовував ТЗ для надання транспортних послуг за оплату, зокрема возив працівників на новобудову свідка, а також неодноразово забезпечував перевезення спортивних команд на змагання. 
У судове засідання позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Михайлов С.І. не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, утім представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача. 
Відповідачі ІНФОРМАЦІЯ_5 , в/ч НОМЕР_1 у судове засідання не з`явилися, хоча про місце, день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.
Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини справи.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини встановлені судом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», VIN № НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_2 , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 19).
ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи (загальне захворювання, довічно), що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії, серії 12 ААВ № 677147 від 02 грудня 2022 року, та пенсійним посвідченням № НОМЕР_5 , серія НОМЕР_6 від 15 лютого 2023 року (а.с. 17, 18).
Відповідно до часткового наряду № 2/2653 від 13 квітня 2022 року, підписаного начальником Чортківської РВА – Шипітко В.В. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковником ОСОБА_3 , адресованого ОСОБА_1 , йому необхідно поставити «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 11).
Актом приймання-передачі транспортних засобів і техніки № 2/2653/1 від 13 квітня 2022 року, складеним в/ч НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі заступника начальника відділу – начальника ВОМР майора ОСОБА_4 здійснено вилучення «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», автобус, власником якого є ОСОБА_1 , залишкова (балансова) вартість становить 640 000 грн. Особи, яі підписали цей акт: власник ОСОБА_5 , уповноважені особи: начальник ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковник ОСОБА_6 , командир в/ч НОМЕР_3 підполковник ОСОБА_7 ; дата 14 квітня 2022 року (а.с. 10).
У відповіді ІНФОРМАЦІЯ_4 № 697/3/2658 від 24 липня 2023 року, на звернення позивача зазначено, що порушень у діях посадових (службових) осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 щодо залучення ТЗ під час мобілізації для забезпечення військових формувань транспортними засобами не встановлено (а.с. 12 – 14).
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2023 року (справа № 500/6499/23), відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 , в/ч НОМЕР_1 , про визнання протиправним та скасування часткового наряду та акту, зобов`язання вчинити певні дії. Роз`яснено позивачу, що він має право звернутись за захистом порушеного права в порядку цивільного судочинства (а.с. 20).
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 28 травня 2024 року (справа № 607/20605/23), яке залишене без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 11 листопада 2024 року, відмовлено у позові ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_6 ,
в/ч НОМЕР_1 про визнання незаконними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, у зв`язку із залученням неналежного відповідача, а саме: розгляд цієї справи безпосередньо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки ІНФОРМАЦІЯ_7 є структурним підрозділом (а.с. 21 – 30).
За договором № 5 на перевезення автомобільним транспортом від 12 листопада 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перевізник зобов`язується виконати для замовника перевезення бригади робітників на будівництво, у період з 15 листопада 2021 року по 19 листопада 2021 року за плату у розмірі 6 300 грн (а.с. 85).
Згідно з відповіддю Територіального сервісного центру № 6141 (ТСЦ МВС № 6141) Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Хмельницькій, Тернопільській та Чернівецькій областях (філія ГСЦ МВС) Головного сервісного центру МВС № 31/34/197-25 від 17 червня 2025 року, за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», VIN № НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 80).
У довідці Мельнице-Подільської селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 18 червня 2025 року № 736 вказано, що ОСОБА_1 дійсно неодноразово здійснював перевезення пасажирів та здобувачів освіти закладів загальної середньої освіти Мельнице-Подільської селищної ради на добровільних засадах (а.с. 84).
У довідках виконкому Мельнице-Подільської селищної ради № 204 та № 205 від 23 червня 2025 року вказано, що ОСОБА_1 неодноразово здійснював перевезення молоді с. Вільховець на спортивні змагання, культурні заходи, а також жителів с. Вільховець при проведенні похоронів, поминків (а.с. 82, 83).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України).
Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод (пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).
Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні
(частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Частиною першою статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
Конституційний Суд України зазначив, що в приписові частини першої статті 41 Конституції України визначено тріаду правомочностей власника: володіння, користування, розпорядження, які він здійснює щодо певного майна, що йому належить на тій чи тій юридичній підставі, тому в розумінні цього припису власність, якою кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися, стосується майна. Відповідно, конституційний імператив щодо непорушності права приватної власності скеровано насамперед на убезпечення власника від протиправного втручання в здійснення ним своїх прав щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном вільно та на власний розсуд. (абзац одинадцятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року
№ 6-р(ІІ)/2022).
У статті 41 Основного Закону України також вказано: право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частина друга); ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (частина четверта); використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома).
Головним обов`язком держави у сфері відносин власності є забезпечення захисту прав усіх суб`єктів права власності. Одним із механізмів забезпечення такого захисту є законодавче врегулювання, у межах якого чітко та вичерпно встановлено, зокрема, підстави виникнення, припинення права власності, випадки правомірного обмеження права власності, підстави і порядок здійснення такого обмеження (абзац десятий пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 6-р(ІІ)/2022).
Наведені приписи основоположного акта держави знаходять свій розвиток насамперед у нормах цивільного законодавства. 
Так, стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша); на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина друга). Згідно з статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша); власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частина друга); усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя). Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
За статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами правомочність контролювати використання майна за наявності певних умов для цього (див., зокрема, «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» /Sporrong and Lonnroth v. Sweden, 1982, § 61, «Вістінс і Перепйолькінс проти Латвії» /VistinsandPerepjolkinsv.Latvia [ВП], 2012, § 93).
Страсбурзький суд також зазначив, що будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності; як неодноразово зазначав ЄСПЛ, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини (§ 53, справа «Трегубенко проти України» (заява № 61333/00).
Конституційний Суд України у цьому аспекті зауважував, що право власності не є абсолютним, тобто може бути обмежене, однак втручання у це право може здійснюватися лише на підставі закону з дотриманням принципу юридичної визначеності та принципу пропорційності, який вимагає досягнення розумного співвідношення між інтересами особи та суспільства (абзац сьомий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 5 червня 2019 року
№ 3-р(І)/2019).
Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії (що мають оцінюватися у сукупності), як: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації (пункт 176 постанови від 27 листопада 2024 року, справа № 204/8017/17).
Отже, право власності особи може бути обмежене, й це не свідчитиме про нівелювання самої сутності цього права, однак таке обмеження має ґрунтуватися на законі, відповідати принципу юридичної визначеності, бути пропорційним й не надто обтяжливим для особи. 
Відтак, суд констатує, що право власності не є абсолютним, утім втручання у мирне володіння майном особи має бути здійснене у найменш обтяжливий для неї спосіб з поміж усіх доступних заходів. При цьому важливим є дотримання так званого «трискладового тесту» для недопущення свавільного втручання держави у права людини. 
2.3. Суд зауважує, що наразі щодо України здійснюється неспровокована агресія військ іноземної держави, що потребує акумуляції усіх державних та приватних ресурсів для забезпечення ефективної відсічі цій агресії.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII (далі – Закон № 1932) воєнний стан – це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень; особливий період – період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Оборона України базується на готовності та здатності органів державної влади, усіх складових сектору безпеки і оборони України, органів місцевого самоврядування, єдиної державної системи цивільного захисту, національної економіки до переведення, при необхідності, з мирного на воєнний стан та відсічі збройній агресії, ліквідації збройного конфлікту, а також готовності населення і території держави до оборони (частина перша статті 2 Закону № 1932).
Відповідно до абзацу восьмого статті 15 Закону № 1932 виконавчі органи сільських, селищних, міських рад у галузі оборонної роботи забезпечують проведення мобілізації людських, транспортних та інших ресурсів в особливий період.
В умовах воєнного стану відповідно до закону допускається примусове вилучення приватного майна та відчуження об`єктів права приватної власності громадян з наступним повним відшкодуванням їх вартості у порядку та терміни, встановлені Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 17 Закону № 1932).
У частині першій статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII встановлено, що громадяни зобов`язані надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, ЗСУ, іншим військовим формуванням, оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до статті 2 Закон України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII (далі – Закон № 389) правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан, який в подальшому продовжувався та триває на теперішній час. 
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 8 Закону № 389 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану, зокрема, примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка. 
Військовим командуванням, якому згідно з Законом № 389 надається право разом з органами виконавчої влади, військовими адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати заходи правового режиму воєнного стану, є: Головнокомандувач Збройних Сил України, Командувач об`єднаних сил Збройних Сил України, командувачі видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, командувачі (начальники) органів військового управління, командири з`єднань, військових частин Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань (частина перша статті 3 Закону № 389 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна для потреб держави в період дії воєнного чи надзвичайного стану у юридичних та фізичних осіб, територіальних громад, а також нерозподілених земельних ділянок, невитребуваних земельних часток (паїв) та особливості передачі в користування таких земельних ділянок визначає Закон України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» від 17 травня 2012 року № 4765-VI (далі – Закон № 4765).
За статтею 4 Закону № 4765 у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради (частина перша); у місцевостях, де ведуться бойові дії, примусове відчуження або вилучення майна здійснюється за рішенням військового командування без погодження з органами, зазначеними у частині першій цієї статті (частина друга).
Законом № 4765 передбачено право на компенсацію за примусово відчужене майно. Так, за статтею 10 Закону № 4765 передбачено, що компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану з попереднім повним відшкодуванням його вартості здійснюється військовим командуванням чи органом, що прийняв рішення про таке відчуження, за рахунок коштів державного бюджету до підписання акта (частина перша); компенсація за примусово відчужене майно в умовах правового режиму воєнного стану з наступним повним відшкодуванням його вартості здійснюється протягом п`яти наступних бюджетних періодів, правового режиму надзвичайного стану – протягом одного наступного бюджетного періоду після скасування правового режиму воєнного чи надзвичайного стану за рахунок коштів державного бюджету (частина друга). 
Таким чином, суд констатує, що національна правова система функціонує в умовах воєнного стану та особливого періоду, що передбачає можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб. Законодавством для забезпечення обороноздатності держави передбачено право відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування примусово відчужувати або вилучати майно у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану. Слід окремо зауважити, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу, з урахуванням того, що факт збройної агресії несе екзистенційну загрозу існуванню України існує гостра суспільна потреба в забезпеченні обороноздатності держави у тому числі й у спосіб вилучення майна, що перебуває у приватній власності. 
2.4. Актом приймання-передачі транспортних засобів і техніки № 2/2653/1 від 13 квітня 2022 року, який складено в/ч НОМЕР_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 в особі заступника начальника відділу – начальника ВОМР майора ОСОБА_4 в межах виконання військово-транспортного обов`язку здійснено вилучення «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», автобус, власником якого є ОСОБА_1 , залишкова (балансова) вартість становить 640 000 грн. Особи, які підписали цей акт: власник ТЗ – ОСОБА_1 , уповноважені особи: начальник ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковник ОСОБА_6 , командир в/ч НОМЕР_3 підполковник ОСОБА_7 ; дата 14 квітня 2022 року. Це підтверджує використання в/ч НОМЕР_3 автомобіля для виконання завдань з оборони України. 
Наявний у матеріалах справи частковий наряд № 2/2653 від 13 квітня 2022 року, підписаний начальником ІНФОРМАЦІЯ_8 – Шипітко В.В. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковником ОСОБА_3 , тож рішення про вилучення спірного автомобіля приймали та підписували особи, визначені Законом № 389.
Майно було передано військовій частині НОМЕР_3 . Зі змістом акта було ознайомлено представника власника та відповідно до положень частини п`ятої статті 7 Закону № 4765 було зазначено, що оцінку транспортного засобу буде проведено у встановлений законодавством термін. Примірник акта було вручено власнику транспортного засобу та який ним підписано.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2000 року № 1921 затверджено «Положення про військово-транспортний обов`язок» (далі – Положення № 1921), яким визначено порядок виконання військово-транспортного обов`язку для задоволення потреб Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецзв`язку та Держспецтрансслужби на особливий період транспортними засобами і технікою усіх типів і марок вітчизняного та іноземного виробництва, їх повернення під час демобілізації та компенсації шкоди, завданої транспортним засобам і техніці внаслідок їх залучення під час мобілізації (пункт 1).
Частковий наряд – розпорядчий документ голови місцевої держадміністрації, в якому встановлено під час мобілізації для керівників підприємств, установ та організацій завдання з передачі військовим формуванням визначених транспортних засобів і техніки, а також порядок, пункти та строки передачі. Голова місцевої держадміністрації та керівник територіального центру комплектування та соціальної підтримки підписують частковий наряд і скріплюють підписи своїми печатками. Громадянам – власникам транспортних засобів частковий наряд надається у разі введення правового режиму воєнного стану (пункт 2 Положення № 1921).
У пункті 6 Положення № 1921 зазначено, що військово-транспортний обов`язок є складовою частиною мобілізаційної підготовки і мобілізації в державі та включає проведення заходів, пов`язаних з військовим обліком, завчасною підготовкою, перевіркою готовності до передачі та передачею в особливий період транспортних засобів і техніки військовим формуванням.
Пунктом 3 Положення № 1921 визначено, що під час мобілізації задоволення потреб військових формувань здійснюється шляхом безоплатного залучення транспортних засобів і техніки підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності на умовах повернення їх після оголошення демобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки здійснюють залучення транспортних засобів і техніки за лімітами вилучення транспортних засобів і техніки та відсотковими нормами вилучення, затвердженими Кабінетом Міністрів України, як окремо, так і у складі спеціальних формувань, які передаються до складу військових формувань під час мобілізації.
Завдання з підготовки до передачі та передачі транспортних засобів і техніки військовим формуванням встановлюються розпорядженнями місцевих держадміністрацій за поданням територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки та доводяться до відома: громадян – власників транспортних засобів під час мобілізації у разі введення правового режиму воєнного стану – через територіальні центри комплектування та соціальної підтримки шляхом вручення часткових нарядів (пункт 10 Положення № 1921).
Залучення під час мобілізації транспортних засобів і техніки оформляється відповідним актом приймання-передачі за формою згідно з додатками 4 і 5. Акт приймання-передачі складається у трьох примірниках і підписується керівником підприємства, установи та організації або його уповноваженим представником, керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його уповноваженим представником та командиром (начальником) військової частини (підрозділу), установи та організації військового формування або його уповноваженим представником, якому передається транспортний засіб або техніка, і скріплюється печатками (пункт 27 Положення № 1921).
Тож не заслуговують на увагу доводи позовної заяви, що частковий наряд від 13 квітня 2022 року № 2/2653 є протиправним, оскільки як було зазначено, оспорюваний частковий наряд, підписано начальником Чортківської РВА – Шипітко В.В. та начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 підполковник ОСОБА_3 , який адресований ОСОБА_1 про те, що йому необхідно надати «Mercedes-Benz», модель «Sprinter 416 CDI», д.н.з. НОМЕР_2 , відповідно до якого рішення про вилучення спірного автомобіля приймали та підписували особи, визначені Законом № 389, Законом № 4765 та Положенням № 1921.
Посилання представника позивача на ту обставину, що ТЗ є єдиним джерелом існування  ОСОБА_1 не підтверджується матеріалами справи. Так, відповідно до довідок Мельнице-Подільської селищної ради Чортківського району Тернопільської області від 23 червня 2025 року № 204 та № 205 вказано, що ОСОБА_1 здійснював перевезення своїм автомобілем, проте це не свідчить про періодичність такої діяльності, крім того у довідці від 18 червня 2025 року № 736 вказано, що перевезення здійснені на добровільних засадах. Показання свідка також не дають підстав для висновку про систематичність такої діяльності. Також суд зауважує, що зазначена діяльність непідтверджена документами фінансового характеру. 
2.5. Слід зазначити, що Збройні Сили України мають гостру потребу в забезпеченні матеріальними ресурсами, у тому числі автомобільною технікою, для належного виконання визначених перед ними завдань. Зазначене підтверджується відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_4 № 697/3/2658 від 24 липня 2023 року.
Суд вважає, що втручання у право власності позивача переслідувало легітимну мету та було пропорційним у співвідношенні до суспільних інтересів. Як було зазначено, в Україні
з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан внаслідок збройної агресії російської федерації. Зусилля державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань спрямовані насамперед на захист життя і здоров`я мільйонів людей, значних зусиль і засобів потребує захист незалежності та територіальної цілісності України, що, окрім іншого, є обов`язком кожного громадянина України.
Втручання у право власності позивача відповідає критерію законності, оскільки відбулося у чітко регламентованому, зрозумілому порядку, який діє в Україні з 2012 року з незначними змінами. Крім того, ТЗ позивача не відчужено на користь держави, а вилучено на період дії воєнного стану, що, на думку суду, є пропорційним та не найбільш обтяжливим для особи. 
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Сторона позивача не навела переконливих доказів протиправності дій посадових осіб, якими було здійснено вилучення ТЗ  ОСОБА_1 , не довела непропорційність втручання такими діями у право власності позивача, а також те, що оспорюване вилучення стало надмірним тягарем для позивача. 
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Враховуючи вищенаведене, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові – на позивача.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені судові витрати слід покласти на позивача в межах понесеного ним.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 78, 81, 89, 141, 223, 244, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Михайлов Святослав Ігорович, до ІНФОРМАЦІЯ_1 , військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування часткового наряду, акта приймання-передачі транспортного засобу та зобов`язати повернути транспортний засіб – відмовити.
2. Судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції віднести на рахунок позивача в межах ним понесених.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення виготовлено 23 лютого 2026 року.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:
ІНФОРМАЦІЯ_10 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_7 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .
Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_8 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Головуючий суддя  	Т. І. Якімець