КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 752/15955/24 Головуючий у суді першої інстанції - Чекулаєв С.О.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/545/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Власюк Катериною Петрівною на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, 
В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість:
-за Договором позики від 23.05.2016 року: суму основного боргу у розмірі 391 783,18 грн; суму штрафу у розмірі 97 945,80 грн; суму пені у розмірі 233 311,12 грн; суму тридцяти процентів річних у розмірі 178 871,50 грн;
-за Договором позики від 02.12.2019 року: суму основного боргу у розмірі 4 271 266,60 грн, суму штрафу у розмірі 1 067 816,65 грн, суму пені у розмірі 2 543 585,46 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 1 950 078,28 грн;
-за Договором позики від 20.05.2020 року: суму основного боргу у розмірі 3 654 667,35 грн, суму штрафу у розмірі 913 666,84 грн, суму пені у розмірі 1 475 498,83 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 1 248 028, 27 грн;
-за Договором позики від 09.08.2022 року: суму основного боргу у розмірі 4 362 378,53 грн, суму штрафу у розмірі 1 090 594,63 грн, суму пені у розмірі 648 039,67 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 682 962,54 грн;
-за Договором позики від 16.11.2023 року: суму основного боргу у розмірі 4 583 676,45 грн, суму штрафу у розмірі 1 145 919,11 грн, суму пені у розмірі 179 339,47 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 202 884,04 грн.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що між та сторонами була укладена низка договорів позики грошових коштів (23.06.2016, 02.12.2019, 20.05.2020, 09.08.2022 та 16.11.2023) на умовах платності та строковості повернення.
Відповідач взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики не виконав, а тому позивач звернувся до суду із відповідними позовними вимогами про стягнення з відповідача основної суми боргу за договорами позики, суми штрафу, пені та 30 процентів річних, що було обумовлено укладеними договорами.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 :
за Договором позики від 23.05.2016 року: суму основного боргу у розмірі 391 783,18 грн; суму штрафу у розмірі 97 945,80 грн; суму пені у розмірі 233 311,12 грн; суму тридцяти процентів річних у розмірі 178 871,50 грн.
за Договором позики від 02.12.2019 року: суму основного боргу у розмірі 4 271 266,60 грн, суму штрафу у розмірі 1 067 816,65 грн, суму пені у розмірі 2 543 585,46 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 1 950 078,28 грн.
за Договором позики від 20.05.2020 року: суму основного боргу у розмірі 3 654 667,35 грн, суму штрафу у розмірі 913 666,84 грн, суму пені у розмірі 1 475 498,83 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 1 248 028, 27 грн.
за Договором позики від 09.08.2022 року: суму основного боргу у розмірі 4 362 378,53 грн, суму штрафу у розмірі 1 090 594,63 грн, суму пені у розмірі 648 039,67 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 682 962,54 грн.
за Договором позики від 16.11.2023 року: суму основного боргу у розмірі 4 583 676,45 грн, суму штрафу у розмірі 1 145 919,11 грн, суму пені у розмірі 179 339,47 грн, суму тридцяти процентів річних у розмірі 202 884,04 грн.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 15 140 грн.
Не погоджуючись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 , яка не брала участь у розгляді справи, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_3 , з яким вона на разі перебуває в процесі розірвання шлюбу та поділу майна подружжя.
Вказує, що оскаржуване рішенням ухвалене з урахуванням позиції відповідача про те, що метою отримання грошових коштів за договорами позики були сімейні потреби відповідача та придбання об`єктів нерухомості, без посилання на будь-які докази, які б це підтвердили, тому таке рішення може в майбутньому вплинути на права та обов`язки ОСОБА_1 .
Зазначає, що по даній справі відбулось всього одне підготовче судове засідання та одне судове засідання з розгляду справи по суті. При цьому, відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву не скористався, а його представник у судовому засіданні визнав факт укладення договорів позики та наявність заборгованості, зауваживши, що метою отримання грошових коштів за договорами позики були сімейні потреби відповідача та придбання об`єктів нерухомості.
Вказане, на думку апелянтки, свідчить про надміру формальний підхід суду до розгляду справи.
Стверджує також, що суд першої інстанції повинен був надати належну правову оцінку твердженням сторони відповідача про те, що метою отримання грошових коштів за договорами позики були сімейні потреби відповідача та придбання об`єктів нерухомості, з`ясувати у сторони відповідача обставини перебування відповідача у шлюбі, обставини обізнаності офіційної дружини відповідача про укладення відповідачем таких договорів та мету отримання грошових коштів у позику за допомогою доказів та вирішити питання про залучення до участі у справі ОСОБА_4 , яка є дружиною відповідача та на права, обов`язки, інтереси якої може вплинути судове рішення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач   ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечив. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. Стверджує, що апелянтка ОСОБА_1 не є стороною договорів позики, тому даний спір не стосується її прав та обов`язків.
Відповідач ОСОБА_3 також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що визнає факт отримання коштів у борг та існування заборгованості перед позивачем.
Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 17 липня 2025 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як третю особу.
В судових засіданнях в апеляційному суді брали участь представниця ОСОБА_1 - адвокат Власюк К.П., яка підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її з викладених підстав. Представник позивача   ОСОБА_6 - адвокат Кирилкін Л.О. у судових засіданнях просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Встановлено, що між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником були укладені письмові договори:
- 23.05.2016 укладено Договір позики згідно пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику позику у розмірі 270 000,00 грн, що на дату підписання цього Договору становить еквівалент 10 713,65 доларів США по курсу НБУ, який на день підписання цього Договору становить 25,2015 грн за 1 долар США (предмет позики) для придбання нерухомого майна: машиномісця у підземному паркінгу, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та трикімнатної квартири у місті Вараш, Рівненської області, а позичальник зобов`язується прийняти предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 23.05.2019.
25.05.2019 між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору позики від 23.05.2016, згідно умов якої сторони погодили новий термін повернення боргу, а саме 31.12.2022. Інші умови договору не змінені цією угодою залишаються чинними.
-02.12.2019 укладено Договір позики, згідно пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику у розмірі: 2 800 000,00 грн, що на дату підписання цього Договору становить еквівалент 116 801,48 доларів США по курсу НБУ, який на день підписання цього Договору становить 23,9723 грн за 1 долар США (предмет позики), а позичальник зобов`язується прийняти предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 31.12.2022.
-20.05.2020 укладено Договір позики, згідно пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику у розмірі: 2 650 000,00 грн, що на дату підписання цього Договору становить еквівалент 99 940,04 доларів США по курсу НБУ, який на день підписання цього Договору становить 26,5159 грн за 1 долар США (предмет позики), а позичальник зобов`язується прийняти предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 20.05.2023.
-09.08.2022 укладено Договір позики, згідно пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику у розмірі: 4 200 000,00 грн, що на дату підписання цього Договору становить еквівалент 114 852,63 долари США по курсу НБУ, який на день підписання цього Договору становить 36,5686 грн за 1 долар США (предмет позики), а позичальник зобов`язується прийняти предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 31.12.2023.
-16.11.2023 укладено Договір позики згідно пункту 1.1. якого позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику у розмірі: 4 200 000,00 грн, що на дату підписання цього Договору становить еквівалент 115 816,38 доларів США по курсу НБУ, який на день підписання цього Договору становить 36,2643 грн за 1 долар США (предмет позики), а позичальник зобов`язується прийняти предмет позики і повернути його у повному обсязі в термін до 16.05.2024.
На підтвердження факту отримання грошових коштів до кожного договору позики додано розписки ОСОБА_3 про отримання ним обумовлених у договорах сум коштів.
Згідно підпунктів 2.3.1. та 2.3.2. пункту 2.3. укладених договорів позики, які є однотипними, позичальник зобов`язується в строки, передбачені договором, прийняти предмет позики та своєчасно і в повному обсязі повернути позикодавцю предмет позики (грошові кошти).
Зокрема, згідно з пунктом 4.2. кожного договору сторони домовилися, що за несвоєчасне повернення грошових коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення за кожен день прострочення від неповернутої суми, а у випадку порушення строку повернення грошових коштів понад 30 календарних днів, позичальник додатково сплачує позикодавцю на його вимогу штраф у розмірі 25 % від неповернутої суми, а також 30 % річних з простроченої суми.
У пункті 4.4. укладених договорів позики сторони узгодили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань за договорами припиняється через 3 роки з моменту виникнення прострочки.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Оскаржуючи до апеляційного суду рішення про стягнення боргу за вказаними договорами позики, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона є дружиною відповідача ОСОБА_3 , з яким на разі перебуває в процесі розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, тому вказане рішення може вплинути на її на права, обов`язки та інтереси. 
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17 серпня 2006 року зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .
Із пояснень учасників справи в ході судового розгляду також встановлено, що на розгляді Голосіївського районного суду м. Київа перебуває цивільна справа №752/13561/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Власюк К.П., до ОСОБА_3 , треті особи: ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ДІНЕРО АКТИВ», АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ТОРОС», АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «ОНЕСТ КАПІТАЛ», ПП «Юридична фірма «ЮЛАНА», ТОВ «ДЕТ ПРОМ», ТОВ «ЕНЕРДЖІ КАРЗ», ТОВ «ФАЙНЕНС ІНВЕСТ», ТОВ «ОНЕСТ КАПІТАЛ», ТОВ «ТОРОС КАПІТАЛ» про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна подружжя.
Згідно з частиною першою статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи,
а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити
в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Вказані норми визначають коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції
є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи
у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо
в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 910/2795/20, від 31 січня 2024 року у справі № 199/7376/16-ц (провадження № 61-11401св23) і ухвалі Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 752/4256/17 (провадження № 61-4029св23).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Чинний ЦПК України передбачає необхідність з`ясування апеляційним судом наявності правового зв`язку між заявником і сторонами у справі; чи вирішено місцевим судом питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи оскаржуваним судовим рішенням.
Якщо заявник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено про його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з наведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду, зокрема, апеляційної скарги.
ОСОБА_4 вказує, що вона не брала участі у розгляді справи,
а оскаржуваним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про її права та інтереси. Суд першої інстанції не залучив її до участі у справі, хоча грошові кошти, які є предметом договору позики, є спільним майном подружжя.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частинами першою, четвертою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя
в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Велика Палата Верховного суду в постанові від 30 червня 2020 року у справі
№ 638/18231/15-ц зазначила, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя діє у власних особистих інтересах, а коли в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законом встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
У справі, що переглядається, оскаржуваним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року задоволено позов про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договорами позики.
Вказані договори були укладені за час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 . 
Із пояснень сторін та Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існує спір щодо поділу майна подружжя.
За таких обставин колегія суддів вважає, що спір про стягнення боргу за договорами позики може вплинути на права та обов`язки ОСОБА_4 як дружини відповідача по справі, з якою у останнього існує спір щодо поділу спільного майна подружжя. 
Разом з цим, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 .
Так, відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Встановлено, що між позивачем   ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_3 23.06.2016, 02.12.2019, 20.05.2020, 09.08.2022 та 16.11.2023 були укладені договори позики грошових коштів на умовах платності та строковості повернення.
В ході розгляду справи у суді першої інстанції представник відповідача визнав наявну основну суму заборгованості за вказаними договорами у загальному розмірі 17 263 772,11 грн.
Зокрема: за Договором позики від 23.05.2016 суму основного боргу у розмірі 391 783,18 грн; за Договором позики від 02.12.2019 суму основного боргу у розмірі 4 271 266,60 грн; за Договором позики від 20.05.2020 суму основного боргу у розмірі 3 654 667,35 грн; за Договором позики від 09.08.2022 суму основного боргу у розмірі 4 362 378,53 грн та за Договором позики від 16.11.2023 суму основного боргу у розмірі 4 583 676,45 грн.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до детального розрахунку пені, штрафу та 30 % річних, який наданий позивачем, за Договором позики від 23.05.2016 розмір штрафу за порушення терміну виконання зобов`язання становить 97 945,80 грн; розмір пені становить 233 311,12 грн, а розмір 30% річних становить 178 871,50 грн; за Договором позики від 02.12.2019 розмір штрафу становить 1 067 816,65 грн, розмір пені становить 2 543 585,46 грн, розмір 30% річних становить 1 950 078,28 грн; за Договором позики від 20.05.2020 розмір штрафу становить 913 666,84 грн, розмір пені становить 1 475 498,83 грн, розмір 30% річних становить 1 248 028, 27 грн; за Договором позики від 09.08.2022 розмір штрафу становить 1 090 594,63 грн, розмір пені становить 648 039,67 грн, розмір 30% річних становить 682 962,54 грн та за Договором позики від 16.11.2023 розмір штрафу становить 1 145 919,11 грн, розмір пені становить 179 339,47 грн, а розмір 30% річних становить 202 884,04 грн.
Відповідач не надав до суду свого розрахунку неустойки та 30 % річних, який би спростовував правильність розрахунку позивача.
За правилами статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем взятих на себе боргових зобов`язань за вказаними вище договорами позики. При цьому, відповідач особисто не заперечує факт отримання коштів у борг та їх неповернення.
З огляду на те, що в матеріалах справи містяться копії договорів позики, які підписані відповідачем, тобто погоджено умови отримання позики та відповідальність за порушення зобов`язань, а також підтвердження отримання відповідачем грошових коштів за договорами позики, та відсутністю доказів повернення отриманих коштів, доведеністю нарахованих пені, штрафу та 30 % річних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необізнаності ОСОБА_4 про укладені ОСОБА_3 договори позики.
Для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя, а той з подружжя, хто позичає кошти, не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.
Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.
Апеляційний суд також зауважує, що наявні в матеріалах справи договори позики відповідають вимогам закону щодо форми та змісту таких договорів, підписані сторонами, не оспорювались та не визнавались недійсними в судовому порядку.
Жодних обставин, що свідчили б про нікчемність чи неукладеність договорів позики судом не встановлено. 
Однією із засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Недобросовісності в діях сторін при укладенні договорів та при зверненні до суду із позовом суд також не установив.
Доводи апеляційної скарги щодо використання відповідачем позичених коштів не у інтересах сім`ї на висновки суду першої інстанції не впливають, оскільки предметом даного спору є стягнення боргу за договорами позики. При цьому, в контексті відносин, що склались між учасниками справи, мета отримання та фактичне використання позичених коштів належать до предмету доказування у межах розгляду справи про поділ майна подружжя.
Отже, доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про задоволення позову.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Власюк Катериною Петрівною залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст складено 30 березня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома