Справа № 127/32114/25
Провадження № 22-ц/801/442/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року	Справа № 127/32114/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину,
Рішення ухвалила суддя Вохмінова О. С.
Рішення ухвалено о 12:41 год у м. Вінниця 
Повний текст рішення складено 27 листопада 2025 року,

Встановив:
У жовтні 2025 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину.
Мотивований позов тим, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2020 року у цивільній справі № 127/9251/20, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі, що підлягає індексації, в розмірі 2000,00 грн. щомісяця, починаючи з 23 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Разом з тим, позивач понесла додаткові витрати на дитину, пов`язані з його навчанням.
Так, в 2025 році син закінчив ліцей і вступив на 1-й курс денної форми навчання до Вінницького торговельно-економічного університету ДТЕУ та навчається за договором про надання платної освітньої послуги, укладеним із ОСОБА_2 . Вартість навчання 32 000,00 грн. за навчальний рік.
Відповідач проігнорував прохання позивача оплатити частину навчання на першому курсі за 2025-2026 навчальний рік, проте вона понесла такі витрати і сплатила 26 серпня 2025 року перший внесок 8000,00 грн. Наступні оплати згідно договору до 20 листопада 2025 року – 8000,00 грн., до 20 лютого 2026 року – 8000,00 грн., до 20 травня 2026 року – 8000,00 грн.
Вказані витрати є додатковими витратами, такими, що викликані особливими обставинами, а саме необхідністю оплати навчання спільного сина сторін, який ще є неповнолітнім, тому на підставі ст. 185 СК України просила стягнути з ОСОБА_1 половину додаткових витрат на дитину – 16 000,00 грн.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання сина ОСОБА_3 в сумі 16 000,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неналежну оцінку обставин справи та незастосування належних приписів законодавства, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір у сумі 1816,80 грн. за подання апеляційної скарги до суду.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що витрати на навчання не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами, у розумінні ст. 185 СК України, а тому така позиція суду першої інстанції суперечить сталій практиці Верховного Суду. 
В іншій справі № 127/32120/25 ОСОБА_2 звернулась з позовом про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , котрий рішенням Вінницького міського суду від 25 листопада 2025 року задоволено. Зазначений позов ОСОБА_2 обґрунтовує однією обставиною, а саме вартістю навчання сина на 1-му курсі денної форми Вінницького торговельно-економічного інституту ДТЕУ в сумі 32 000,00 грн. на рік. 
У встановлений судом строк позивач ОСОБА_2 відзиву на апеляційну скаргу не надала.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12)
На підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 червня 2020 року у цивільній справі № 127/9251/20, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнуто аліменти в розмірі 2000,00 грн. щомісяця, які підлягають індексації, починаючи з 23 квітня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 10-11).
Неповнолітній ОСОБА_3 є здобувачем освітнього ступеня «бакалавр» 1 курсу денної форми навчання, спеціальність С1 «Економіка та міжнародні відносини» освітня програма «Економіка» та навчається за договором про надання платної освітньої послуги на факультеті економіки, менеджменту та права Вінницького торговельно-економічного інституту Державного торговельно-економічного університету. Термін навчання з 01 вересня 2025 року до 30 червня 2029 року, стипендію не отримує (а. с. 14).
Договір № 286 ЕМЕВд про навчання у закладі вищої освіти укладений між ДТЕУ та ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 11 серпня 2025 року (а. с. 18-19).
Між ДТЕУ та ОСОБА_2 також укладений договір про надання платної освітньої послуги для підготовки фахівця у ВТЕІ ДТЕУ, здобувач вищої освіти – ОСОБА_3 , термін навчання 3 роки 10 місяців. Загальна вартість платної освітньої послуги за весь строк навчання становить 128 000,00 грн. (а. с. 20-22)
За 1 курс (з 01 вересня 2025 року по 31 серпня 2026 року) вартість навчання 32 000,00 грн. Оплата вноситься поетапно: 8000,00 грн. при укладенні договору, 8000,00 грн. не пізніше 25 листопада 2025 року, 8000,00 грн. не пізніше 25 лютого 2026 року, 8000,00 грн. не пізніше 25 травня 2026 року.
Згідно наданої квитанції ОСОБА_2 сплатила 26 серпня 2025 року перший внесок – 8000,00 грн. (а. с. 23).
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із принципу взаємного обов`язку батьків щодо участі у додаткових витратах по утриманню дитини, що викликані необхідністю здобуття вищої освіти неповнолітньою дитиною в державному навчальному закладі, фактичне понесення витрат ОСОБА_2 і передбачувані витрати по оплаті навчання за 2025-2026 навчальний рік, враховуючи можливості батька і потреби дитини.
Апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції.
За змістом ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За змістом ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).
Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.
Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно (ч. 2 ст. 185 СК України).
Виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В порядку ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 183/1679/17, від 12 грудня 2019 року у справі № 756/4947/17-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18, від 26 серпня 2020 року у справі №336/1488/19, від 08 грудня 2021 року у справі № 607/12170/20 викладено правові висновки про те, що положення статті 185 СК України стосуються особливих обставин, приблизний перелік яких надається у зазначеній статті. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними фактами (хворобами), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).
Наявність таких особливих обставини підлягають доведенню.
Аналіз наведених норм чинного законодавства вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.
Відповідно до вимог закону, у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою.
Отже, згідно вимог законодавства та аналізу судової практики, яка склалась, до додаткових витрат на дитину відносять:
а) навчання у спеціалізованому закладі освіти, технікумі, коледжі, при умові погодження з батьком/матір`ю навчального закладу та доведеності існування особливих обставин, які зумовлені необхідністю платного навчання дитини у цьому закладі адже дитині гарантовано державою безоплатне навчання у загальноосвітній школі,
б) розвиток здібностей дитини, а саме витрати на гуртки, заняття, які розвивають конкретні здібності дитини, придбання спортінвентарю, музичного інструменту, витрати на участь у змаганнях та конкурсах, витрати на вивчення іноземних мов, підтверджені відповідними нагородами, які одержували діти або характеристиками,
в) оздоровлення (санаторно-курортне або відпочинок біля моря або на гірському курорті при умові доведеності, що для покращення стану здоров`я дитини вона потребувала відпочинок та оздоровлення саме там),
г) лікування (систематичні витрати, понесені у зв`язку з постійною хворобою дитини, фізичними травмами).
Апеляційний суд звертає увагу на те, що обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилалась на те, що в 2025 році їх з відповідачем син закінчив ліцей і вступив на 1-й курс денної форми навчання до Вінницького торговельно-економічного університету ДТЕУ та навчається за договором про надання платної освітньої послуги, укладеним із ОСОБА_2 . Вартість навчання 32 000,00 грн. за навчальний рік.
Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_3 на час розгляду справи є неповнолітнім, здобуває першу освіту у державному вищому навчальному закладі України, вибір навчального закладу був здійснений самою дитиною і такі обставини суд вважає особливими, викликаними розвитком дитини.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що витрати на здобуття дитиною освіти у закладі вищої освіти, заявлені до стягнення, не можуть бути віднесені до додаткових витрат у розумінні Сімейного кодексу України.
За змістом відповідних положень закону, до додаткових витрат належать витрати, пов`язані з навчанням у спеціалізованому закладі освіти, за умови доведення необхідності навчання саме в такому закладі. Ідеться про заклад, навчання в якому обумовлене розвитком особливих здібностей дитини або її специфічними (особливими) потребами.
Матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_3 особливих здібностей дитини або специфічних (особливих) потреб, задоволення яких можливе виключно шляхом навчання у Вінницькому торговельно-економічному університеті. Вказаний навчальний заклад не є спеціалізованим закладом освіти у розумінні закону.
За таких обставин суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що витрати на навчання ОСОБА_3 у Вінницькому торговельно-економічному університеті є додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України.
Доказів існування особливих обставин, зокрема потреби у розвитку особливих здібностей дитини чи необхідності лікування, пов`язаного з тривалим або постійним захворюванням, матеріали справи не містять.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що витрати, пов`язані з базовим навчанням дитини (у тому числі і за умови продовження навчання для здобуття наступного освітнього рівня), охоплюються аліментними зобов`язаннями батьків до досягнення дитиною повноліття відповідно до ст. 180 СК України. Після досягнення дитиною повноліття обов`язок батьків щодо її утримання у разі продовження навчання не припиняється, а отже витрати на навчання у закладі вищої освіти охоплюються аліментними зобов`язаннями щодо повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, відповідно до статті 199 СК України.
З урахуванням того, що з відповідача стягнуті аліменти на дитину до досягнення нею повноліття, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для покладення на нього обов`язку по участі у додаткових витратах, пов`язаних з навчанням дитини, є помилковим.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявлені позивачем, на її думку додаткові витрати, у розумінні статті 185 СК України такими не є, а відносяться до загальних витрат, пов`язаних із забезпеченням дитині достатнього рівня для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Суд першої інстанції не врахував наведені висновки, відтак помилкового задовольнив позовні вимоги.
Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахування вищевикладених норм права, правових висновків Верховного Суду, колегія суддів уважає апеляційну скаргу обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При поданні апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 сплачено 1816,80 грн. судового збору (а. с. 56).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З урахуванням того, що позивач ОСОБА_2 звільнена від сплати судового збору у цій справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», сплачений відповідачем ОСОБА_1 судовий збір слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до положень п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України).
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд 

Постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення додаткових витрат на дитину, відмовити.
Компенсувати ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 1816,80 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	Ю. Б. Войтко  	
  	І. М. Стадник