ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010, м. Київ, вул. Князів Острозьких, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@6apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Лазарєв В.В.,
Суддя-доповідач: Епель О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року Справа № 640/20305/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді Епель О.В., 
суддів: Беспалова О.О., Карпушової О.В.,
за участю секретаря Бродацької І.А.,
представника Відповідача Андрієнка О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року у справі 

за позовом ОСОБА_1 

до Офісу Генерального прокурора,

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
1. ОСОБА_1 (далі - Позивачка) звернулася до суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - Відповідач), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо не переведення та не призначення Позивачки прокурором Офісу Генерального прокурора;
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо залишення без розгляду заяви Позивачки від 11.10.2019 про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора;
- визнати протиправною бездіяльність Відповідача щодо залишення без розгляду звернення Позивачки від 11.01.2020 про надання відповіді на заяву від 11.10.2019 та переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора;
- зобов`язати Відповідача перевести та призначити Позивачку на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора;
- визнати дії Відповідача в частині завдання Позивачці моральної шкоди протиправними;
- стягнути з Відповідача на користь Позивачки середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 02.01.2020 до дати фактичного призначення на посаді;
- стягнути з Відповідача на користь Позивачки завдану моральну шкоду в розмірі 350 000 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зокрема зазначала, що вона перебуває у стані правової невизначеності щодо зайняття посади в органі прокуратури, оскільки неодноразово зверталась на ім`я Генерального прокурора з приводу необхідності прийняття остаточного рішення за її заявами, проте питання залишилось не вирішеним.
Крім того, Позивачка зазначала, що вона не надавала згоди на зміну розміру оплати праці та перебування на посаді та перебування на посаді, якої вже не існує.
Таким чином, на переконання Позивачки, бездіяльність Відповідача позбавляє її можливості працювати.
2. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2021 року адміністративний позов було задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 від 11 жовтня 2019 року щодо переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора;
- визнано протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо залишення без розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2020 року про надання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 11 жовтня 2020 року щодо переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора;
- зобов`язано Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 в Офіс Генерального прокурора на посаду, рівнозначну посаді, яку ОСОБА_1 обіймала згідно наказу Генерального прокурора від 21 березня 2019 року №182ц.
У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.
3. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково, а скаргу Офісу Генерального прокурора - залишено без задоволення.
Резолютивну частину рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2021 змінено, виклавши абзац четвертий резолютивної частини наступного змісту:
«Зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити з 02.01.2020 ОСОБА_1 в Офіс Генерального прокурора на посаду, рівнозначну посаді, яку ОСОБА_1 обіймала згідно наказу Генерального прокурора від 21.03.2019 № 182ц».
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2021 також скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 02.01.2020 по дату фактичного призначення на посаді та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 завданої моральної шкоди в розмірі 350 000, 00 грн. та прийнято в цій частині нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволено частково, а саме: стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 02.01.2020 по 18.01.2021 у розмірі 564 395, 39 грн.
Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду в розмірі 25 224, 00 грн.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.01.2021 залишено без змін.
4. Постановою Верховного Суду від 28 липня 2022 року касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково:
- рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про визнання бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо залишення без розгляду звернення ОСОБА_1 від 11 січня 2020 року про надання відповіді на заяву від 11 жовтня 2019 року, зобов`язання Офісу Генерального прокурора перевести та призначити ОСОБА_1 на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди скасовано, а справу в цій частині позовних вимог направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
- в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі №640/20305/20 залишено без змін.
Ухвалюючи таке рішення, суд касаційної інстанції прийшов до констатував передчасність висновків судів попередніх інстанції, оскільки суди не встановили відповідно до якого закону подавалась заява Позивачки від 11 січня 2020 року, які строки та порядок надання відповіді, не досліджували доказів і не з`ясовували на цій підставі обставин справи. Також поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось питання дослідження процедури переведення в Офіс Генерального прокурора з урахуванням вимог Закону № 113-IX, який є спеціальним.
5. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено повністю.
Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що за своїм змістом заява від 11 січня 2020 року є зверненням громадянина відповідно до Закону України «Про звернення громадян», на яку Офіс Генерального прокурора листом від 18 травня 2020 року № 07-740-20 надав відповідь.
Суд першої інстанції констатував, що Відповідач, надаючи відповідь на звернення, порушив визначений частиною 1 статті 20 Закону №393/96-ВР строк розгляду звернення, однак зазначив, що визнавши протиправною бездіяльність Відповідача щодо недотримання строку розгляду звернення громадянина, суд не відновить порушеного права на звернення до органу державної влади, оскільки відповідь на це звернення вже отримана Позивачкою.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Відповідача перевести та призначити Позивачку на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора, суд зазначив про імперативність проходження атестації прокурорами як умови можливості переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, обласні та окружні прокуратури, якої Позивачка не дотрималася.
Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними, суд першої інстанції дійшов до висновку, що задоволенню вони також не підлягають.
6. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позовних вимог в частині переведення та призначення на посаду прокурора Офісу Генерального прокурора, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та завданої моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Апелянтка зазначає, що трудові відносини між нею та Відповідачем були продовжені і у неї сформувалися юридично обґрунтовані очікування щодо її подальшого переведення з Генеральноі? прокуратури Украі?ни до Офісу Генерального прокурора з огляду на подання заяви про намір прои?ти атестацію та з урахуванням встановленої законом заборони звільняти працівника, що самостіи?но виховує малолітню дитину.
Також ОСОБА_1 посилається на правові висновки, викладені в ухвалі Великоі? Палати Верховного Суду від 19.02.2018, у справі No 444/9519/12-ц та правову позицію Європейського суду з прав людини.
З цих та інших підстав Апелянти вважають, що оскаржуване ними рішення суду прийнято за неповно встановлених обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.
7. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.12.2025 та від 05.03.2026 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
8. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому він просить апеляціи?ну скаргу Позивачки залишити без задоволення, а рішення суду першоі? інстанціі? - без змін.
У відзиві Відповідач наполягає на тому, що прокурори можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора лише у разі успішного проходження ними атестаціі?.
При цьому, Офіс Генерального прокурора акцентував увагу на тому що Позивачка не надала згоду на проходження атестації, а в поданій заяві навпаки зазначила, що зі змістом Порядку проходження прокурорами атестаціі?, затвердженому наказом Генерального прокурора 03.10.2019 № 221 ознаи?омлена і вважає и?ого таким, що суперечить вимогам чинного законодавства Украі?ни, а тому не може бути до неі? застосовании?. 
9. У судовому засіданні представник Відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду - залишити без змін.
Позивачка у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 
Від Позивачки надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що супроводжує за межами території України неповнолітню дитину до навчального закладу. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.04.2026, занесеною до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки Апелянткою не надано належних і допустимих у розумінні ст.ст. 73-74 КАС України, доказів, які підтверджували б існування обставин, які унеможливлювали б участь ОСОБА_1 у судовому засіданні, зокрема в режимі відеоконференції.
10. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
11. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, про що свідчить копія паспорту громадянина України.
З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 вбачається, що Позивачка працює в органах прокуратури з липня 2008 року на різних посадах.
В квітні 2016 року Позивачка переведена до Генеральної прокуратури України на посаду слідчого, а в подальшому старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України.
З липня 2018 року ОСОБА_1 призначена на посаду прокурора третього відділу процесуального керівництва першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях Генеральної прокуратури України.
12 жовтня 2019 року ОСОБА_1 на ім`я Генерального прокурора надіслала заяву від 11 жовтня 2019 року про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, в якій вона просила перевести її на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, зазначивши при цьому, що вона має статус одинокої матері та виховує дитину віком 9 років, а також є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком. Також, у вказаній заяві позивач процитувала положення статті 42 Кодексу законів про працю України та статті 184 цього Кодексу. Одночасно повідомила, що зі змістом Порядку проходження прокурорами атестації, затвердженого наказом Генерального прокурора 03.10.2019 №221, ознайомлена і вважає його таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України, а тому не може бути застосований до неї та інших діючих працівників органів прокуратури України. Про результати розгляду заяви та прийняте рішення просила повідомити її письмово за вказаною адресою для листування.
11 січня 2020 року у зв`язку з неотриманням відповіді на заяву від 11 жовтня 2019 року, Позивачка звернулась із заявою на ім`я Генерального прокурора, в якій просила повідомити її: - в яких трудових відносинах вона перебуває з Офісом Генерального прокурора чи іншою державною установою та якими нормативно-правовими актами регулюються такі відносини; - на якій посаді станом на січень 2020 року вона працює; - чи нараховується їй заробітна плата та який її загальний розмір посадового окладу; - чи зберігаються за нею гарантовані державою соціальні пільги, зокрема право на щорічну відпустку та додаткову відпустку згідно зі статтею 19 Закону України «Про відпустки»; - як зараховується період її роботи з січня 2020 року до стажу, що дає право на пенсійне забезпечення та вислугу років; - який розмір єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування буде сплачено за період роботи з січня цього року.
13 січня 2020 року позивач звернулась до Офісу Генерального прокурора із запитом на отримання публічної інформації.
На вказаний запит позивача Офіс Генерального прокурора листом від 20 січня 2020 року № 27/3-393вих-20 повідомив, що станом на січень 2020 року відповідно до наказу Генерального прокурора України від 21 березня 2019 року № 182ц ОСОБА_1 обіймає посаду прокурора відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях. При цьому, зазначено, що в трудових відносинах з Офісом Генерального прокурора остання не перебуває. Також, зазначено, що оплата праці прокурорів, яких не переведено до Офісу Генерального прокурора (в тому числі і позивача ) здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Згідно з цією постановою посадовий оклад за посадою прокурора відділу становить 7 140, 00 грн.
12 лютого 2020 року позивач звернулась до Офісу Генерального прокурора із запитом на отримання публічної інформації, в якому, зокрема, просила повідомити які функції прокурора з урахуванням її посади прокурора відділу Генеральної прокуратури України вона може та/чи повинна виконувати; які на неї покладені обов`язки як прокурора відділу Генеральної прокуратури України; в якому структурному підрозділі, а саме прокурором якого відділу, управління, департаменту вона працює з 02.01.2020; чи застосовуються до неї, як прокурора відділу ГПУ, станом на 02.01.2020 та 13.02.2020, обмеження, установлені статтею 26 Закону України «Про запобігання корупції», з якої дати, протягом року, Законом заборонено вчиняти певні дії.
Листом від 20 лютого 2020 року № 27/3-866вих-20 Офіс Генерального прокурора надав відповідь, в якій вказав, що позивач з 02 січня 2020 року працює на посаді згідно з наказом Генерального прокурора України від 21 березня 2019 року №182ц щодо решти питань послався на те, що дія статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» не поширюється на відносини у сфері звернення громадян, а розповсюдження на заявницю положень Закону України «Про запобігання корупції» не є предметом регулювання Закону України «Про доступ до публічної інформації».
14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я Генерального прокурора про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора. У вказаній заяві Позивачка зазначила, що наказом Генерального прокурора від 21 березня 2019 року №182ц вона призначена на посаду прокурора відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях. У зв`язку зі статусом одинокої матері вона не звільнена з Генеральної прокуратури України, в той же час не переведена в Офіс Генерального прокурора. Отримує щомісячний посадовий оклад в розмірі 7 140, 00 грн. та забезпечена робочим місцем в Офісі Генерального прокурора. Цитуючи положення статті 42 Кодексу законів про працю України та статті 184 цього Кодексу, абзацу третього пункту 3 розділу II Прикінцеві і перехідні положення Закону України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» просила перевести її до Офісу Генерального прокурора та призначити на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора.
Схожого змісту також рапорт Позивачки від 14 травня 2020 року на ім`я Генерального прокурора.
В подальшому, Позивачка ще неодноразово зверталась із заявами на ім`я Генерального прокурора щодо свого посадового становища.
Офіс Генерального прокурора листом від 18 травня 2020 року № 07-740-20 на заяву Позивачки щодо перебування останньої у трудових відносинах з Офісом Генерального прокурора та з інших питань, надав відповідь, що у зв`язку з неподанням позивачем заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора за встановленою формою та не наданням згоди на проходження атестації, вона не допущена до проходження атестації. Водночас, враховано положення статті 184 Кодексу законів про працю України, у зв`язку з чим наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях не видавався.
Також, повідомлено, що за позивачем зберігаються гарантовані державою соціальні пільги, а тому на підставі заяв останньої наказами Генерального прокурора від 29 січня 2020 року №1280вц та від 18 лютого 2020 року №309-вц ОСОБА_1 надавалися частина невикористаної щорічної відпустки і додаткова оплачувана відпустка як одинокій матері. Крім того, період роботи з січня 2020 року зараховується до стажу, що дає право на пенсійне забезпечення та вислугу років. Повідомлено, що за інформацією Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності з жовтня 2019 року по квітень 2020 року позивачу нараховано заробіток у сумі 182 778, 29 грн.
Офіс Генерального прокурора листами від 18 червня 2020 року №07-740-20 та від 25 червня 2020 року № 07-740-20 надавав відповідь за змістом, аналогічно наданим раніше.
Враховуючи надані Офісом Генерального прокурора відповіді та зважаючи на те, що наказом Генерального прокурора від 27 листопада 2019 року № 91шц посаду, яку займала позивач, а саме прокурора третього відділу процесуального керівництва Першого управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням, яке здійснюється слідчими центрального апарату Державного бюро розслідувань, Департаменту організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, підслідних Державному бюро розслідувань, нагляду за додержанням законів його оперативними підрозділами та підтримання публічного обвинувачення у відповідних провадженнях було ліквідовано, посадове становище Позивачки не визначене, остання звернулась до суду для захисту своїх прав та інтересів.
12. Нормативно-правове обґрунтування.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-ІХ), «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), Порядком проходження прокурорами атестації у редакції, чинній на момент проходження атестації позивачем (далі - Порядок № 221).
Так, статтею 8 Конституції України установлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції України).
Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (стаття 24 Конституції України).
Громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, у всеукраїнському та місцевих референдумах, вільно обирати і бути обраними до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування (стаття 38 Конституції України).
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
З 25.09.2019 набув чинності Закон України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
Підпунктами 1,2 пункту 1 розділу І Закону № 113-IX внесено зміни, зокрема до Кодексу законів про працю України.
Так, статтю 32 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус», та статтю 40 цього Кодексу доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом № 1697-VII.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 16 Закону № 1697-VII незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Відповідно до підпункту 3 пункту 20 розділу І Закону № 113-IX у статті 8 (Закону України «Про прокуратуру») у назві слова «Генеральна прокуратура України» замінено словами «Офіс Генерального прокурора».
Пунктом 3 розділу ІІ Закону № 113-IX установлено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури.
Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором.
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 27.12.2019 № 358 «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» юридичну особу «Генеральна прокуратура України» перейменовано в «Офіс Генерального прокурора» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Днем початку роботи Офісу Генерального прокурора згідно з наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 № 351 визначено 02.01.2020.
Абзацом 1 пункту 7, пункту 9 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.
Відповідно до п. 9 Порядку № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Висновки суду апеляційної інстанції.
13. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що нормами спеціального законодавства регламентовано чітку процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури.
Разом з тим, зазначена процедура зумовлює необхідність подання прокурором відповідної заяви, яка повинна містити відомості про переведення на відповідну посаду прокурора, про намір особи пройти атестацію, про надання згоди на обробку персональних даних та на застосування процедур і умов проведення атестації.
Водночас, неподання прокурором у встановлений строк вказаної заяви до Генерального прокурора є підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».
14. При цьому, апеляційний суд зазначає, що на момент виникнення спірних у цій справі правовідносин та вирішення справи судом відповідні норми спеціального законодавства щодо процедури та умов звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури неконституційними не визнавалися.
15. Наведені норми спеціального законодавства є пріоритетними у порівнянні із загальними нормами трудового законодавства, яке підлягає застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
16. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів акцентує увагу на тому, що ОСОБА_1 не надала згоду на проходження атестації, оскільки в поданій заяві про переведення навпаки зазначила, що зі змістом Порядку № 221 ознайомлена і вважає його таким, що суперечить вимогам чинного законодавства України та стверджувала, що він не може бути до неї застосований.
17. З огляду на викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Позивачка не дотрималася встановленої законом процедури переведення з посади прокурора Генеральної прокуратури України до Офісу Генерального прокурора.
18. Доводи Апелянти про те, що у неї виникли розумні, небезпідставні та юридично обґрунтовані очікування щодо його подальшого переведення до Офісу Генерального прокурора з огляду на приписи статті 184 КЗпП України, яка забороняє звільнення працівника, що самостійно виховує малолітню дитину, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість з огляду на наступне.
19. Так, суд апеляційної інстанції зазначає, що особа може вважатися такою, що має легітимне очікування, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя наприклад, коли є чинний закон, який передбачає таке право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (п. 68 рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України», заява № 15123/03; п. 35 рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10).
20. При цьому, «легітимні очікування» є невід`ємною складовою принципу юридичної визначеності, з якого слідує право особи обґрунтовано розраховувати на реалізацію певного права або вимоги за умови, що вони мають достатнє правове підґрунтя.
21. Втім, як зазначалося колегією суддів раніше, нормами спеціального законодавства регламентовано чітку процедуру та умови звільнення і переведення прокурорів до Офісу Генерального прокурора у зв`язку з реформуванням органів прокуратури, якої ОСОБА_1 не дотрималася. 
22. З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у Апелянтки не могли виникнути саме легітимні очікування на переведення її на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, оскільки такі очікування засновані на суб`єктивній позиції ОСОБА_1 щодо незастосування до неї приписів Закону України від 19.09.2019 № 113-IX та Порядку № 221 в частині проходження атестації як необхідної умови для переведення.
23. Отже, колегія суддів приходить до висновку, що доводи Апелянтки не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в цій частині. 
24. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є похідними, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для їх задоволення.
25. Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Відповідача щодо залишення без розгляду звернення ОСОБА_1 від 11.01.2020 про надання відповіді на заяву від 11.10.2019 та переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга не містить жодних доводів щодо помилковості висновків суду. Крім того, у прохальній частині апеляційної скарги ОСОБА_1 також не просить таку позовну вимогу задовольнити. 
26. Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
27. Аналізуючи всі доводи Апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
28. Отже, судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
29. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
30. Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року - без змін.
31. Розподіл судових витрат.
Судові витрати, які були понесені позивачем, відповідно до ст. 139 КАС України, відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Повний текст судового рішення виготовлено 22.04.2026.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: О.О. Беспалов

О.В Карпушова