ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ 
8-й під`їзд, Держпром, майдан Свободи, 5, м. Харків, 61022 
тел. приймальня (057) 705-14-14, тел. канцелярія 705-14-41, факс 705-14-41 
_______________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2026 р.	м. Харків	Справа № 922/295/26	

Господарський суд Харківської області у складі:
судді Мужичук Ю.Ю. 
за участі секретаря судового засідання Крамарової Н.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за позовом 	Товариства з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн Карго Партс" 	
до 	Фізичної особи – підприємця Кобильник Олени Валеріївни 	
про за участю представників: 	стягнення коштів 37 904,99 грн. позивача: не з`явився; відповідача: не з`явився.   	
ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн Карго Партс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи – підприємця Кобильник Олени Валеріївни про стягнення суми грошових коштів у розмірі 37 904,99 грн, з яких: 29 651,24 грн – сума основного боргу; 4 626,97 грн – сума пені за прострочення строку виконання зобов`язання за Договором; 2 588,99 грн – сума 12% річних від простроченої суми за порушення грошового зобов`язання; 1 037,79 грн – втрати від інфляції, завдані внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором.
Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № 22 199-22/2023 від 18.09.2023 щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару на суму 29 651,24 грн. Внаслідок прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п.5.2, 5.3 Договору та ст.625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню, 12% річних та втрати від інфляції.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 02.02.2026 відкрито провадження у справі № 922/295/26; справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень на відповідь протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на позов.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.03.2026 вирішено призначи справу до розгляду у судовому засіданні на 08 квітня 2026 р. о 14.00 год; запропоновано позивачу надати суду письмові пояснення щодо здійснених ним розрахунків заявлених до стягнення пені, 12% річних та інфляційних, зокрема із зазначенням складових таких розрахунків та періодів нарахування.
06.04.2026 від позивача до суду надійшли додаткові пояснення у справі (вх.№8128, вх.№8129) разом з розрахунком заборгованості (Додаток № 1 ).
Крім цього, позивачем подана до суду заява (вх.№ 8138 від 06.04.2026), в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розгляд справи здійснити за відсутності сторони позивача за наявними в матеріалах справи документами.
06.04.2026 від відповідача надійшли письмові пояснення (вх.№8192), в яких не погоджується з обсягом нарахованих штрафних санкцій, посилаючись на їх надмірність та неспівмірність наслідкам порушення зобов`язання. Зокрема, Відповідач наголосив на тому, що здійснення господарської діяльності в умовах воєнного стану на території Харківської області суттєво обмежило його фінансові можливості. Відповідач не ухиляється від виконання зобов`язань, однак вважає заявлені до стягнення штрафні санкції завищеними та такими, що підлягають зменшенню.При цьому, у разі ухвалення рішення про стягнення заборгованості, просить надати розстрочку виконання рішення на 3 місяці з графіком погашення по 9 883,75 грн в місцяць.
У судове засідання 08.04.2026 сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
18.09.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автодистриб`юшн Карго Партс" (надалі - Постачальник, Позивач) та Фізичною особою – підприємцем Кобильник Оленою Валеріївною (надалі - Покупець, Відповідач) був укладений Договір №22199- 22/2023 (надалі по тексту – Договір), згідно якого Постачальник, зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставляти Покупцю визначені цим договором запчастини, експлуатаційні матеріали, автомобільні шини тощо (далі – Товар), а Відповідач, як Покупець, зобов`язався в порядку та на умовах, визначених цим договором, прийняти Товар і послуги та здійснити їх оплату (пункт 1.1. Договору).
За умовами пунктів 1.2. та 1.3. Договору номенклатура, найменування, одиниця виміру, походження Товару, загальна кількість, ціна за одиницю Товару, що передаються за цим Договором, термін та умови передачі визначаються у рахункахфактурах (рахунках на оплату), товарних (видаткових) накладних, або інших передбачених чинним законодавством документах на Товар, які є невід`ємною частиною Договору та остаточно узгоджується Сторонами на кожну окрему партію Товару. Загальна сума договору складається із вартості переданого Товару, що відповідає сумі всіх товарних (видаткових) накладних, та сумарної вартості наданих послуг, зазначених в Актах виконаних робіт, здійснених протягом дії даного Договору.
Поставка Товару здійснюється за погодженням Сторін на умовах пункту 2.3. Договору:
2.3.1. EXW (франко завод; назва місця: склад Постачальника (правила «ІНКОТЕРМС» в редакції 2020 року) – Товар переходить у власність Покупця з моменту передачі товару Покупцю на складі постачальника. Доказом передачі Товару Постачальником у власність Покупця є належним чином оформлена товарна (видаткова) накладна;
2.3.2. FCA (франко-перевізник) (правила «ІНКОТЕРМС» в редакції 2020 року) – Товар переходить у власність покупця з моменту передачі Товара у розпорядження перевізника на складі Постачальника. Вибір перевізника здійснюється Покупцем на власний розсуд. З моменту передачі Товару перевізнику обов`язки Постачальника перед Покупцем вважаються виконаними у повному обсязі та належним чином, а ризики загибелі, втрати пошкодження або знищення Товару переходять до Покупця.
Доказом передачі Товару Перевізнику є належним чином оформлених товарної (видаткової) накладної та товарно-транспортної накладної, що разом засвідчують факт передачі Постачальником Товару Покупцю.
Згідно з пунктом 2.4., 2.5. Договору, погодження Сторонами кількості, номенклатури, асортименту та ціни Товару відбувається за їх взаємною згодою шляхом переговорів та фіксується у товарних (видаткових) накладних та в рахунках на оплату, що являються невід`ємними складовими даного Договору, без складання специфікацій. Покупець, підписуючи товарну (видаткову) накладну, виявляє згоду на прийняття Товару відповідно до попередньої домовленості із Постачальником та позбавляється права заявляти претензії щодо невідповідності поставленого Товару за кількістю, номенклатурою, асортиментом та ціною. Сторони домовилися, що уповноважуючи певну особу на прийняття Товару від Постачальника, у тому числі Перевізника, Покупець тим самим уповноважує таку особу підписувати відповідні документи на Товар: товарні (видаткові) накладні, товарно-транспортні накладні тощо.
За домовленістю Сторін датою поставки Товару вважається дата підписання уповноваженими представниками сторін товарної (видаткової) накладної, що засвідчує прийняття Товару Покупцем від Постачальника. При цьому печатка Покупця може не використовуватися, якщо факт невикористання печатки в господарській діяльності підтверджений установчими документами Покупця (пункт 2.6. Договору).
Розділом 3 Договору Сторони визначили порядок розрахунків.
Так, за домовленістю Сторін Товар продається на умовах попередньої оплати або на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту. Кредитним лімітом вважається сума, на яку Постачальник може поставити Товар на умовах домовленого відтермінування. В залежності від загальної суми щомісячних замовлень Покупця, Постачальник визначає суму кредитного ліміту (пункт 3.2. Договору). 
У випадку продажу Товару на умовах попередньої оплати Постачальник одночасно з підтвердженням замовлення надає Покупцю рахунок на оплату (пункт 3.3. Договору).
Якщо продаж Товару здійснюється на умовах відстрочення платежу в межах кредитного ліміту, термін такого відстрочення зазначається у товарній (видатковій) накладній. У такому разі Товар має бути сплачений не пізніше останнього дня відтермінування включно на підставі рахунку на оплату, який надається Постачальником Покупцю разом з товарною (видатковою) накладною. Підписання Покупцем або уповноваженою ним особою на прийняття Товару товарної (видаткової) накладної є належним підтвердженням факту отримання ним рахунку на оплату (пункт 3.4. Договору). 
Оплата Товару за цим Договором здійснюється Покупцем шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальнику. При здійснені оплати покупець, крім обов`язкових реквізитів, повинен зазначати в документах на оплату номер та дату договору, а також номер та дату рахункуфактури, за яким здійснюється оплата (пункт 3.5. Договору). 
Зобов`язання Покупця за цим Договором щодо оплати поставленого Товару вважається виконаним з моменту зарахування коштів на рахунок Постачальника. Взаєморозрахунки у Постачальника з покупцем ведуться в розрізі Договору (пункт 3.6. Договору).
Сторони домовились, що в разі прострочення платежу з боку Покупця Постачальник має право припинити подальші відвантаження Товару Покупцю до отримання повної оплати за відвантажені Товари та надані послуги, а також перейти до роботи з Покупцем на умовах 100% попередньої оплати (пункт 3.7. Договору).
Відповідно до пункту 4.2. Договору Покупець зобов`язаний прийняти Товар та здійснити відповідні розрахунки згідно з розділом 3 даного Договору.
Відповідно до пунктів 5.2., 5.3. Договору за порушення грошового зобов`язання за цим Договором більше 3-х календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ до суми простроченого платежу за весь період такого прострочення. У разі прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого цим Договором, винна Сторона несе відповідальність, встановлену статтею 625 ЦК України, а саме: той хто прострочив виконання грошового зобов`язання має сплатити на користь іншої Сторони за Договором суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 12% річних від простроченої суми.
Згідно з пунктами 8.2. та 8.4. Договір набирає чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31 грудня 2023 року з можливістю його пролонгації, оскільки якщо протягом 1-го місяця до закінчення терміну дії даного Договору жодна зі сторін не заявить про намір змінити його умови або припинити його дію, Договір вважається продовженим на 1 календарний рік і так рік за роком.
Додатковою угодою № 1 до Договору від 18.09.2023 Сторони обумовили перейти на електронний документообіг в частині складання, оформлення та обміну первинними бухгалтерськими документами (зокрема, первинний документ; товаросупроводжувальний документ; відмітка Сторони на документі іншої Сторони (автора документу); актів звірки взаємних розрахунків, видаткова накладна, актів приймання-передачі товарів, актів про анулювання документа, акт прийманняпередачі послуг). Сторони підтверджують, що належним чином оформлені первинні бухгалтерські документи у електронному вигляді матимуть силу оригіналів (п. 1 Додаткової угоди №1).
Пунктом 2 Додаткової угоди №1 Сторони домовились, що датою підписання/укладення документів буде єдина спільна календарна дата, безпосередньо вказана у документах, навіть коли накладання (застосування) кваліфікованого електронного підпису однієї із Сторін або обома Сторонами відбувається пізніше за дату, вказану в тексті документу.
Позивач як Постачальник за вищевказаним договором поставив відповідачу, як Покупцю обумовлений сторонами товар на загальну суму 36 651,24 грн. за видатковими накладними від 16.04.2025 № SI0005250256; від 23.04.2025 № SI0005260693, SI0005260735; від 29.04.2025 № SI0005269185; від 05.05.2025 № SI0005279936, SI0005280022.
Як вказує Позивач, Відповідач Товар отримав, втім його вартість, зазначену в видаткових накладних сплатив частково за платіжною інструкцією 556 від 03.05.2025 у розмірі 7 000,00 грн у зв`язку із чим у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість, яка за Договором №22 199-22/2023 від 18.09.2023 складає 29 651,24 грн.
Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.
У відповідності до п. 1 ч. 2ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Частинами 1, 3, 5ст. 626 Цивільного кодексу Українивстановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
Договір, відповідно дост. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Судом встановлено, що позивачем поставка Товару відповідачу за Договором №22 199-22/2023 від 18.09.2023 на загальну суму 36 651,24 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи видатковим накладними, які підписані кваліфікованими електронними підписами Сторін.
За видатковою накладною № S10005250256 від 16.04.2025 строк оплати — 30.04.2025 включно.
За видатковими накладними № S10005260693 та № S10005260735 від 23.04.2025 строк оплати — 07.05.2025 включно.
За видатковою накладною № S10005269185 від 29.04.2025 строк оплати — 13.05.2025 включно.
За видатковими накладними № S10005279936 та № S10005280022 від 05.05.2025 строк оплати — 19.05.2025 включно
Отже, строк виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором № 22 199-22/2023 від 18.09.2023 щодо оплати поставленого товару, визначений умовами Договору є таким, що настав.
Відповідачем за платіжною інструкцією 556 від 03.05.202 здійснено часткову оплату Товару на суму 7 000,00 грн.
За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині та наявність фактичних та правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми грошових коштів у розмірі 37 904,99 грн. 
У зв`язку із простроченням виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором №22 199-22/2023 від 18.09.2023 позивачем нараховано до стягнення 4 626,97 грн. пені, 2 588,99 грн грн. 12% річних та 1 037,79 грн. інфляційних втрат.
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У п.5.3 Договору сторони встановили за прострочення виконання грошового зобов`язання інший розмір процентів від простроченої суми а саме - 12% річних.
Аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання.
Факт прострочення відповідачем виконання зобов`язань з оплати поставленого товару підтверджується матеріалами справи та відповідачем жодним чином не спростовується.
Зазначене, з урахування вимог ст. 625 ЦК України надає право позивачу на нарахування 12% річних та інфляційних втрат за таке прострочення.
Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Цивільно-правова відповідальність це встановлені законом юридичні наслідки за невиконання або неналежне виконання особою зобов`язань, що пов`язані з порушенням суб`єктивних цивільних прав другої сторони. Мета цивільно-правової відповідальності відновлення порушених майнових прав.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Згідно зі ст. 4 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.
Отже, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.05.2023 у справі № 910/21298/21).
Умовами п. 5.2 Договору сторони визначили, що за порушення грошового зобов`язання за цим Договором більше 3-х календарних днів, Покупець сплачує на користь Постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ до суми простроченого платежу за весь період такого прострочення.
Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат 1 037,79 грн., 12% річних 2 588,99 грн грн. та пені 4 626,97 грн. законними та обґрунтованими.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими наданими доказами, не спростованими відповідачем та такими, що підлягають задоволенню.
Як зазначалося вище по тексту рішення, відповідачем заявлене клопотання про зменшення штрафних санкцій.
Разом із цим, суд зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.
Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі №904/4593/17, від 13.06.2018 у справі №912/2708/17, від 22.11.2018 у справі №903/962/17, від 23.05.2018 у справі №908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі №802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі №922/795/19, від 19.12.2019 у справі №911/2845/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 по справі у справі №903/602/24 визнала за необхідне конкретизувати правовий висновок, викладений в її постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) та зазначити, що три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.
Суд також враховує та звертає увагу відповідача, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 Цивільного кодексу України).
За змістом вищенаведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18 зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 конкретизувала правовий висновок, викладений в її постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, зазначивши таке:
"Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Заявляти про наявність підстав для зменшення процентів річних та доводити, що вони підтверджуються конкретними обставинами справи, має саме боржник, а суд з огляду на наявні в матеріалах справи докази має надати оцінку обґрунтованості таких доводів та вирішити питання про можливість зменшення процентів річних.
Також при вирішенні питання про зменшення процентів річних суд має враховувати принципи розумності, справедливості, пропорційності та дотримуватись балансу між інтересами боржника і кредитора.
До того ж у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 (провадження №12-4гс24) Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
З огляду на зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, враховуючи правову природу процентів річних як визначеної законом плати боржника за користування грошовими коштами кредитора, їх розмір може бути зменшено.
При цьому суд при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, обмежений нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.
Суд констатує, що сума заявлених до стягнення 12% річних передбачені умовами договору, зокрема п. 5.3. договору, як встановлено вище судом. З боку відповідача мало місце прострочення по оплаті товару протягом тривалого часу, а саме протягом майже року з моменту першої поставки товару до звернення до суду із даним позовом, 12% річних у розмірі 2 588,99 грн порівняно з вартістю основної заборгованості за поставлений позивачем товар у розмірі 29 651,24 грн грн не є великою, що свідчить про те, що наслідки невиконання відповідачем зобов`язання є вочевидь більш вигідні для позивача, ніж належне виконання такого зобов`язання. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів того, що даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; що ним здійснювалися заходи на уникнення порушення зобовязання, наявності дій відповідача, спрямованих на належне виконання зобов`язання, наявності виключних обставин, що викликали невиконання зобов`язання відповідачем. Відтак суд висновує, що підстави для з меншення заявлених до стягнення відсотків річних відсутні.
Щодо зменшення нарахованих інфляційних втрат, то суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено можливість їх зменшення, адже вони носять компенсаторний характер, а не виступають заходом впливу на цивільно (господарсько)-правові відносини.
Щодо зменшення розміру пені суд зазначає, що відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так, підписуючи Договір № 22199-22/2023 від 18.09.2023, Відповідач добровільно погодився з умовами п. 5.2 щодо нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ до суми простроченого платежу. Суд зазначає, що Відповідач є суб`єктом господарювання, що здійснює діяльність на власний ризик, а отже, мав усвідомлювати правові наслідки несвоєчасного виконання грошового зобов`язання. 
Суд критично оцінює посилання відповідача на воєнний стан, як на причину неможливості своєчасного виконання зобов`язань за Договором.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30, 34, 38, 39, 41, 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє й в даний час.
Суд зазначає, що факт військової агресії Російської Федерації проти України, введення в державі воєнного стану не можуть бути беззаперечним доказом наявності форс-мажорних обставин, за відсутності доказів безпосереднього впливу на реальну можливість виконання стороною договору своїх зобов`язань внаслідок цих обставин. 
Будь-яких доказів безпосереднього впливу воєнного стану на господарську діяльністю відповідача суду не надано.
Судом встановлено, що заявлена до стягнення сума пені у розмірі 4 626,97 грн становить лише 15,6% від суми основного боргу (29 651,24 грн). Вказаний розмір неустойки не є надмірним, відповідає критеріям розумності та не призводить до збагачення Позивача, а лише компенсує йому ризики, пов`язані з тривалим простроченням.
Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення суду на 3 місяці, суд зазначає наступне.
Згідно ст. 331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, у зв`язку з чим суд повинен оцінювати докази, які підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 ГПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його виконання, господарський суд, зокрема, має право розстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).
У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.
До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №1-7/2013).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00) зазначено, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду, повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання відстрочки/розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, які б свідчили про неможливість або істотне ускладнення виконання рішення суду. Зокрема, відповідачем не подано доказів скрутного фінансового становища, відсутності достатніх грошових коштів, наявності обставин непереборної сили чи інших об`єктивних перешкод для виконання рішення суду.
Саме по собі посилання заявника на загальні обставини без належного їх документального підтвердження не може бути підставою для застосування судом виняткового заходу у вигляді розстрочення виконання судового рішення.
За таких обставин, з огляду на відсутність належних доказів, які б підтверджували наявність підстав для розстрочення виконання рішення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні відповідного клопотання.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до ст.123,129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на відповідача.
Керуючись ст. 73-79, 86, 129, 185, 232, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України   

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи – підприємця Кобильник Олени Валеріївни (код РНОКПП: НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОДИСТРИБ`ЮШН КАРГО ПАРТС» (код ЄДРПОУ 37141112; місцезнаходження: вул. Закревського Миколи, 16, м. Київ, 02232) основний борг 29 651,24 грн , пеню 4 626,97 грн., 12% річних 2 588,99 грн, інфляційні втрати 1 037,79 грн та витрати по сплаті судового збору 2 662,40 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду може бути подана учасниками справи до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено "10" квітня 2026 р. 

Суддя		Ю.Ю. Мужичук