Справа № 351/1112/24 
Провадження № 22-ц/4808/613/26 
Головуючий у 1 інстанції СЕГІН І. . 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої   Томин О.О.,
суддів:   Луганської В.М., Пнівчук О.В.,
за участю секретаря Панасюк В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на рішення Снятинського районного суду від 09 лютого 2026 року, ухвалене в складі судді Сегіна І.Р. у м. Снятині, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначено, що 31.03.2023 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_2 укладено Договір № 449718-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».
Відповідно до умов договору ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надало позичальниці кредит у сумі 30 000,00 грн. Сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить 1,15013259% за кожен день користування.
ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» виконало свої зобов`язання за договором кредиту та надало ОСОБА_2 грошові кошти шляхом перерахування на банківську картку, вказану нею при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті.
17.05.2023 між сторонами укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору, за якою позичальниці надано додатковий кредит у сумі 15 000,00 грн, з комісією, пов`язаною з наданням додаткового кредиту, в розмірі 2 250,00 грн.
28.06.2023 укладено Додаткову угоду № 2, якою змінено умови договору, зокрема строк його дії визначено до 03.04.2024, а строк кредиту — 53 тижні.
Відповідно до пункту 2 договору проценти за користування кредитом нараховуються протягом строку кредитування на залишок заборгованості, наявний на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом із урахуванням дня його видачі та дня повернення згідно з графіком платежів.
Позичальниця свої зобов`язання належним чином не виконала, здійснивши лише часткову оплату, загальний розмір якої становить 50 192,77 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості.
В той же час вчинення часткової оплати свідчить про визнання позичальницею умов договору та правомірності вимог позивача.
Станом на 26.05.2024 за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 181 930,89 грн, яка складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту в сумі 43 556,16 грн та за процентами в сумі 138 374,73 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, норми законодавства та практику Верховного Суду, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за Договором № 449718-КС-003 про надання кредиту від 31.03.2023 у розмірі 181 930,89 грн, яка складається із простроченої заборгованості за тілом кредиту – 43 556,16 грн та за процентами – 138 374,73 грн, а також сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду
Рішенням Снятинського районного суду від 09 лютого 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за Договором № 449718-КС-003 від 31.03.2023 у сумі 54 469,58 грн, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 43 556,19 грн, заборгованості за відсотками в розмірі 10 913,39 грн. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» судовий збір у розмірі 725,25 грн.
Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині відмовлених позовних вимог, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» подало апеляційну скаргу. Вважає таке рішення в оскаржуваній частині незаконним та необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин справи.
Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні процентів за користування кредитом у сумі 127 461,34 грн, дійшовши помилкових висновків про можливість їх зменшення. Суд неправильно ототожнив проценти як плату за користування кредитом, що нараховуються відповідно до статей 1048, 1056-1 ЦК України, з процентами як мірою відповідальності за прострочення, передбаченими статтею 625 ЦК України, а також помилково застосував судову практику щодо можливості їх зменшення, з огляду на скрутний майновий стан відповідачки.
Зазначає, що проценти нараховані відповідно до умов договору за період його дії, є фіксованими, не є штрафними санкціями, а тому не підлягають зменшенню. Нарахування процентів здійснювалось на підставі погоджених сторонами умов, зокрема щодо застосування підвищеної процентної ставки у разі прострочення понад 7 днів.
Вказує, що відповідачка порушила графік платежів, здійснила лише часткову оплату на суму 50 192,77 грн, з яких за процентами – 41 998,93 грн, що призвело до збільшення процентної ставки відповідно до умов договору. При цьому штрафні санкції не нараховувались, а проценти після закінчення строку дії договору не обчислювались.
На думку апелянта, розрахунок заборгованості є правильним, відповідає умовам договору та вимогам закону. ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заявлено вимоги про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих на залишок заборгованості за тілом кредиту в межах строку дії кредитного договору, встановленого його умовами.
Вважає, що суд першої інстанції, керуючись припущеннями та базуючись на суб`єктивному тлумаченні умов кредитного договору та розрахунку, безпідставно відмовив у задоволенні частини позовних вимог та проігнорував надані позивачем докази.
Просить оскаржуване рішення змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» суми заборгованості за кредитним договором, а саме: змінити загальну стягнену суму з 54 469,58 грн на 181 930,89 грн, в іншій частині – залишити без змін. Здійснити розподіл судових витрат у справі.
Позиція інших учасників справи
Відповідачка у справі правом на подання відзиву не скористалася.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заяви (клопотання) учасників справи
В судове засідання апеляційного суду сторони та їх представники не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.
Позиція Івано-Франківського апеляційного суду
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом апеляційної скарги рішення суду першої інстанції оскаржується в частині відмови в позові щодо стягнення відсотків за користування кредитом, тому апеляційним судом переглядається тільки в цій частині.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягає до часткового задоволення.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення Снятинського районного суду від 09 лютого 2026 року в оскаржуваній частині зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.
Фактичні обставини справи
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 31.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_3 укладено Договір № 449718-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Відповідно до п.п. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 розділу 2 Договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим Договором та Правилами надання споживчих кредитів. Строк, на який надається кредит - 24 тижні. Процентна ставка за кредитом: в день 1,15013259%, фіксована. Комісія за надання кредиту - 4 500 грн. Загальний розмір наданого кредиту - 30 000,00 грн. Термін дії Договору до 15.09.2023 року. Орієнтовна загальна вартість кредиту - 78 000 грн. Орієнтовна реальна річна процентна ставка - 9168,16%.
17.05.2023 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 449718-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписану у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», відповідно до якої ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає позичальнику додатково кредит у сумі 15 000,00 грн.
28.06.2023 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду № 2 до Договору № 449718-КС-003 про надання кредиту шляхом обміну електронними повідомленнями, підписану у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію», відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни в п. 1 Договору та викласти «Термін дії договору» в новій редакції - до 03.04.2024. Також внести зміни в п. 2 Договору та викласти «Строк Кредиту» в новій редакції - 53 тижні.
Заборгованість позичальника за Договором після укладення даної Угоди, станом на 28.06.2023 становить 54 469,55 грн, з яких: сума кредиту – 43 556,16 грн, проценти за користування кредитом – 10 913,39 грн, комісія за надання кредиту – 0 грн.
Встановлено, що ОСОБА_3 свої зобов`язання за Кредитним договором № 449718-КС-003 належним чином не виконала, часткового сплатила кошти відповідно до розрахунку заборгованості за Договором № 449718-КС-003 в сумі 50 192,77 грн, чим порушила свої зобов`язання, встановлені договором.
Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за Кредитним договором № 449718-КС-003 від 31.03.2023 станом на 26.05.2024 загальна заборгованість складає 181 930,89 грн, що складається із: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 43 556,19 грн, суми прострочених платежів по відсотках – 138 374,73 грн.
Відповідно до копії актового запису про шлюб № 321 від 19.08.2025 зареєстровано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу – ОСОБА_5 (а.с. 189-190).
За змістом копії довідки Військової частини НОМЕР_1 ЗС України № 4182/убд від 11.09.2024 солдат ОСОБА_4 в період з 05.06.2024 по 02.07.2024 брав участь у заходах, необхідних для здійснення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в н.п. Північне Донецької області (а.с. 192).
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала взяті на себе договірні зобов`язання, а саме у встановлений договором термін не повернула тіло кредиту, та відсотки за його користування. Однак, суд не погоджується з нарахування відсотків позивачем, оскільки вони є несправедливі у розумінні до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг. Оскільки відповідачка частково сплатила заборгованість згідно Договору в розмірі 50 192,77 грн, та на даний час перебуває в скрутному матеріальному становищі, у зв`язку із тим, що на території України триває війна, а Додатковою Угодою, укладеною між сторонами, визначено залишок заборгованості в сумі 54 469,55 грн, з яких: сума кредиту – 43 556,16 грн, проценти за користування кредитом – 10 913,39 грн, суд прийшов до висновку про зменшення суми нарахованих відсотків, які стягуються із ОСОБА_2 , на користь позивача, до розміру 10 913,39 грн.
Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 та від 22 листопада 2021 року у справі № 234/7719/20.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
У статті 3 Закону визначено, що електронний договір – домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до змісту статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Отже, вказаний кредитний договір вважається укладеним між сторонами.
Рішення суду в частині стягнення тіла кредиту апелянтом не оскаржується.
Щодо доводів апелянта про безпідставність зменшення належних до стягнення процентів за користування кредитом, апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до умов Кредитного договору з урахуванням додаткових угод сума кредиту - 45 000,00 грн, процентна ставка за кредитом: в день 1,15013259%, фіксована, термін дії договору - до 03.04.2024, строк кредиту - 53 тижні.
Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 26.05.2024 заборгованість відповідача по кредитному договору складає: 43 556,19 грн – тіло кредиту; 138 374,73 грн - нараховані відсотки.
Таким чином, розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (розмір відсотків більш ніж у три рази перевищує тіло кредиту) за користування коштами.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками – фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні частини процентів за користування кредитом, дійшовши помилкових висновків про можливість їх зменшення.
Однак, зважаючи на визначений договором між сторонами строк кредитування - до 03.04.2024, безпідставними є твердження суду першої інстанції про правомірність нарахування відсотків на дату укладення Додаткової угоди – в сумі 10 913,39 грн.
З огляду на зазначене, враховуючи вищевказані норми права та матеріальне й соціальне становище відповідачки, те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за відсотками за кредитним договором у розмірі 138 374,73 грн суперечить принципам розумності та добросовісності, не є співрозмірною сумі кредиту за вказаними договором, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, апеляційний суд вважає за можливе зменшити розмір процентів за вказаним договором до розміру тіла кредиту у сумі 43 556,16 грн.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Щодо суті апеляційної скарги
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, апеляційну скаргу ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» слід задовольнити частково, рішення Снятинського районного суду від 09 лютого 2026 року змінити, стягнувши із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за Договором № 449718-КС-003 від 31.03.2023 у сумі 87 112 грн 32 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 43 556,16 грн та заборгованості по відсотках в розмірі 43 556,16 грн.
Щодо судових витрат
Відповідно до положень частини першої ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 13 даної статті передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 159,85 грн за подання позову та 1 739,77 грн за подання апеляційної скарги, а всього – 2 899,62 грн сплаченого судового збору.
За вимогами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, судове рішення у ній в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» задовольнити частково.
Рішення Снятинського районного суду від 09 лютого 2026 року змінити.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ЄДРПОУ: 41084239, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) заборгованість за Договором № 449718-КС-003 від 31.03.2023 у сумі 87 112 (вісімдесят сім тисяч сто дванадцять) грн 32 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 43 556,16 грн та заборгованості по відсотках в розмірі 43 556,16 грн.
Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (ЄДРПОУ: 41084239, місцезнаходження: 01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 26, офіс 411) судовий збір в розмірі 2 899 (дві тисячі вісімсот дев`яносто дев`ять) грн 62 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча:         О.О. Томин
Судді:         В.М. Луганська
О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 21 квітня 2026 року.