Справа № 216/6948/25
провадження №2/216/935/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

12 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Чирського Г.М., 
за участю : секретаря судового засідання Смолдирева М.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 м. Кривого Рогу, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Піцик Андрій Валерійович, до Територіальної громади м. Кривого Рогу в особі виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

в с т а н о в и в:
До Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся адвокат Піцик Андрій Валерійович від імені та в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Територіальної громади м. Кривого Рогу в особі виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 серпня 2025 року позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Нерухоме майно за якою проживала померла особа, належало йому на праві спільної сумісної власності, згідно договору обміну, зареєстрованого 04.11.1998 року на товарній біржі «Українська біржа Нерухомості» за реєстр. №1-557. ОСОБА_3 на дату його смерті проживав, разом зі своєю родиною: ОСОБА_1 (сестрою) та ОСОБА_2 (мамою) які, як співвласники даного нерухомого майна також фактично проживали та були зареєстровані за однією адресою. Після смерті брата, позивачка, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки вважала, що прийняла спадщину проживаючи разом із спадкодавцем на дату його смерті, крім того були відсутні будь - які інші спадкоємці, які прийняли спадщину або заявили про своє бажання щодо прийняття спадщини.
Проте, коли позивач звернувся до нотаріуса з заявою щодо видачі на його ім?я Свідоцтва про право на спадщину за законом, йому було відмовлено у вчиненні даної нотаріальної дії, про що винесена відповідна постанова. Підставою для винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії слугувало те, що сплив строк наданий для прийняття спадщини та не надано доказів (належним чином встановленого факту) постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на час його смерті.
Винесення нотаріусом постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позбавляє позивача в можливості успадкувати належне спадкодавцеві майно та змушує звернутися до суду з заявою, про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано головуючому судді Чирському Г.М.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.10.2025 року вищезазначений позов прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 09.01.2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Сторони по справі в судове засідання не з`явилися, від представника позивача – адвоката Піцик А.В. надійшла заява про розгляд справи у їхню відсутність. 
Представник виконкому Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради надала клопотання, в якому прохала розглянути справу без участі представника виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, покладаючись на думку суду, також просила суд винести законне рішення за умови наявності усіх необхідних документів та доведення обставин справи.
Відповідач ОСОБА_2 надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову не заперечує.
У відповідності до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд доходить висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
Померлий був братом позивачки, що підтверджується копіями свідоцтв про народження.
Позивачка після укладення шлюбу 25.12.2007 року змінила прізвище з дошлюбного « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ).
ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 .
Нерухоме майно за якою проживала померла особа, належало йому на праві спільної сумісної власності, згідно договору обміну, зареєстрованого 04.11.1998 року на товарній біржі «Українська біржа Нерухомості» за реєстр. №1-557.
08 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
ОСОБА_3 на дату його смерті проживав, разом зі своєю родиною: ОСОБА_1 (сестрою) та ОСОБА_2 (мамою) які, як співвласники даного нерухомого майна також фактично проживали та були зареєстровані за однією адресою.
Підтвердженням факту проживання ОСОБА_3 на дату його смерті за адресою: АДРЕСА_2 , є довідка надана головою квартального комітету від 20.08.2025 р.
Під час судового розгляду була допитана в якості свідка ОСОБА_6 , яка суду пояснила, що є сусідкою та підтвердила, що ОСОБА_7 проживав за адресою: АДРЕСА_2 - з 2001 року по дату його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Після смерті брата, позивачка, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не зверталася, оскільки вважала, що прийняла спадщину проживаючи разом із спадкодавцем на дату його смерті, крім того були відсутні будь - які інші спадкоємці, які прийняли спадщину або заявили про своє бажання щодо прийняття спадщини.
Постановою державного нотаріуса Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. від 08.08.2025 року, ОСОБА_1 було 
відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку із закінченням строку наданого для прийняття спадщини та не надано доказів (належним чином встановленого факту) постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем на час його смерті.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Згідно з положеннями ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч. 1 ст.15, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку, встановленого для прийняття спадщини (ст. 1270 ЦК).
Строк, визначений ст. 1270 ЦК України в такому випадку застосовується для відмови від спадщини, а не для її прийняття.
В свою чергу, для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу протягом 6 місяців з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).
Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені ч. 3,4 ст. 1268, ст.ст. 1269, 1270 ЦК України. 
Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).
Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
Згідно з пп. 4.10. п. 4 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена.
Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем.
У такому випадку вказані обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Таким чином, законодавець в означеній ситуації висунув вимогу про обов?язковість і постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщини у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб.
За змістом норм статей 1268-1269 ЦК України, порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (п. 2 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13).
Згідно роз?яснень, викладених у п.п. 2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв?язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідний висновок викладений у постанові Верховного суд від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20 провадження № 61-19265св21).
Частиною 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ст. 3 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Встановлення зазначених обставин є необхідним для вирішення питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.
Згідно із пунктами 3.19, 3.20 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (у редакції, чинній на момент винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії), спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).
Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Ч. 3 ст. 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем реєстрації спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 06 травня 2020 року у справі № 478/1995/18, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 17 січня 2022 року у справі № 643/790/20, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 198/132/21, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 1,2 ст. 315 ЦІК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім?єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини року, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року.
Позивачу необхідно встановити факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для оформлення права на спадщину, отже встановлення факту проживання позивачки з братом ОСОБА_3 на момент його смерті породжує юридичні наслідки, оскільки з визначенням їх спільного проживання законодавство пов`язує прийняття спадщини.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про можливість задоволення позову, оскільки факт постійного проживання  ОСОБА_1 зі спадкодавцем на час його смерті знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.
Відповідно до норм ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позивач не наполягала на стягненні судових витрат, суд вважає за можливе залишити понесені судові витрати за позивачем.
Керуючись ст.ст. ст.ст. 10, 60, 88, 293, 294, 315-319, 259 ч.6 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Позовні вимоги - задовольнити повністю.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкодавцем - ОСОБА_3 , на час його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г.М.Чирський