П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/23168/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Токарева М.С. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
05 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2024 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Житомирській області зарахувати період проживання в зоні гарантованого добровільного відселення та призначити і виплачувати пенсію, зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з часу виникнення права на призначення пенсії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05.11.2025 адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 20.05.2024 №064050004808 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити з 13.05.2024 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо доказів для вирішення спору, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач 13.05.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991.
Після реєстрації заяви позивача та сканування копій документів засобами програмного забезпечення Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області, за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву позивача та за результатами розгляду заяви прийнято рішення №064050004808 від 20.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796, оскільки не підтверджено факт проживання або роботи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років та у зв`язку з відсутністю посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи 3 категорії, та оскільки не підтверджено факт проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 року не менше 4 років.
До проживання на території зони посиленого радіологічного контролю не враховано:
- проходження військової служби з 14.10.1986 по 06.12.1988, згідно військового квитка НОМЕР_1 (місце знаходження військової частини не встановлено);
- роботи з 01.07.1989 по 06.11.1989 в Жубровицькому міжшкільному навчально-виробничому комбінаті, згідно довідки № 866 від 06.11.2023;
- навчання у філії СПТУ № 15 м. Житомира у селі Жубровичі з 07.09.1989 по 30.04.1990, згідно довідки № 206 від 30.04.2024;
- роботи з 09.02.1990 по 25.05.2001 в філії «Ємільчинське лісове господарство», місцезнаходження с. Руденька Новоград-Волинського району, згідно довідки № 933 від 05.09.2023.
Про зміст вказаного рішення ГУПФУ в Житомирській області було повідомлено позивачу листом.
Позивач не погоджується з таким рішенням, тому звернувся до суду.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу Форми РС-право від 21.05.2024 стаж ОСОБА_1 становить 25 років 7 місяців 18 днів.
За результатами розгляду наданих документів, суб`єкт владних повноважень до страхового стажу позивача зарахував всі періоди її трудової діяльності.
Відтак, за наданими до матеріалів справи документами та поясненнями сторін, спір в частині встановлення факту наявності достатнього трудового стажу для призначення ОСОБА_1 пенсії, відсутній.
Отже, з аналізу наведеного слідує, що основною умовою для призначення пенсії за віком згідно статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є наявність підтвердженого факту проживання або роботи особи у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 1 січня 1993 року, у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 не менше 3 років. При цьому початкова величина зниження пенсійного віку на 3 роки встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії (26.04.1986) по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
ОСОБА_1 хоче реалізувати право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", як особа, яка постійно проживала у зоні у зоні посиленого радіологічного контролю, тобто хоче скористатися правом на зниження пенсійного віку лише за однією підставою, передбаченою статті 55 Закону №796-XII.
Судом першої інстанції встановлено, що 13.05.2024, у віці 55 років, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Житомирській області із заявою про призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на 5 років відповідно ст. 55 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
За наслідками розгляду заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області прийняло рішення 064050004808 від 20.05.2024 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону №796, оскільки не підтверджено факт постійного проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 року не менше 3 років та у зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років, станом на 01.01.1993.
Вважаючи протиправним таке рішення, позивач вказує на те, що факт проживання у зоні підтверджується посвідченням потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи та наданими довідками про періоди проживання у зоні посиленого радіологічного контролю.
Суд першої інстанції погодився з доводами позивача з огляду на те, що факт проживання особи на території зони посиленого радіологічного контролю засвідчується, зокрема, різного виду довідками. При цьому, відповідні докази подаються особою до заяви про призначення пенсії, розглядаючи які орган Пенсійного фонду вирішує питання права особи на пенсію.
Підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Отже, наявність у позивача посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю категорії 4 серії НОМЕР_2 від 16.11.2001 є достатнім підтвердженням того, що він станом на 01.01.1993 прожив протягом не менше 4-х років у зоні посиленого радіоекологічного контролю, а тому має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до абзацу 6 пункту 2 частини 1 статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
До заяви про призначення пенсії позивачем було надано довідку № 365 від 07.05.2024, виданої Миколаївським старостинським округом Ємільчинської селищної ради Житомирської області, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований та проживав АДРЕСА_1 , яке належить територіально до села Миколаївка Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області, з 26.04.1986 по 10.10.2018, з 10.10.2018 по даний час в АДРЕСА_1 згідно записів в погосподарських книгах за 1986-2025 роки.
Тобто, з наданої довідки слідує, що позивач проживав в зоні посиленого радіологічного контролю з 26.04.1986 по 07.05.2024 (дата видачі довідки).
Відповідно до військового квитка НОМЕР_1 ОСОБА_1 проходив військову службу з 14.10.1986 по 06.12.1988.
Позивачем не надано доказів того, що місце проходження служби знаходилися на території радіоактивного забруднення.
Зазначене, на переконання суду, спростовує факт постійного проживання позивача (фізичного перебування особи) в зоні посиленого радіологічного контролю у період з 14.10.1986 по 06.12.1988.
Доказів, що позивач у період із 14.10.1986 по 06.12.1988 проходив військову службу на території радіоактивного забруднення, що відноситься до зони посиленого радіологічного контролю, матеріали адміністративної справи не містять. Таких доказів не було надано позивачем і до заяви про призначення пенсії за віком.
Жодних доказів на підтвердження обставин щодо проживання (фізичного перебування) в зоні посиленого радіологічного контролю позивач не надав.
Відтак, вказаний період військової служби не враховується в період постійного проживання в зоні забруднення, оскільки норма статті 55 Закону чітко передбачає постійне проживання/працю у відповідній зоні тощо.
Крім того, відповідачем не враховано період, протягом якого позивач працював на території гарантованого добровільного відселення, а саме: з 01.07.1989 по 06.11.1989 в Жубровицькому міжшкільному навчально-виробничому комбінаті, згідно довідки № 866 від 06.11.2023 та з 09.02.1990 по 25.05.2001 в філії «Ємільчинське лісове господарство», місцезнаходження с. Руденька Новоград-Волинського району, згідно довідки № 933 від 05.09.2023, а також період навчання у філії СПТУ № 15 м. Житомира у селі Жубровичі з 07.09.1989 по 30.04.1990, згідно довідки № 206 від 30.04.2024.
Вирішуючи спірні правовідносини в частині можливості зарахування вказаного періоду навчання/роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення до строку його проживання/роботи в зоні посиленого радіоекологічного контролю, суд першої інстанції врахував, що дані щодо місця роботи/навчання позивача в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні посиленого радіологічного контролю, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування, оскільки факт навчання у навчальному закладі, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю.
Отже, наявність довідки про проживання та посвідчення постраждалого від Чорнобильської катастрофи не враховані відповідачем при прийнятті рішення, у зв`язку з чим дійшов помилкових висновків про відсутність у ОСОБА_1 права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, що призвело до порушення його права.
Виходячи із вищевикладеного, матеріалами справи підтверджено факт проживання позивача в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993 та дає позивачу право на призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 55 Закону №796-ХІІ.
З огляду на зазначене суд першої інстанції вважає, що відповідачем було зроблено хибний висновок про відсутність у позивача необхідного строку проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю, необхідного для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 5 років.
Зазначене свідчить про те, що відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії зі зниженням пенсійного віку є невмотивованою, необґрунтованою, тому визнається судом протиправною.
З урахуванням встановлених обставин справи та норм чинного законодавства, що врегульовують спірні правовідносини, враховуючи вимоги статті 245 КАС України, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково шляхом прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області №064050004808 від 20.05.2024, зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років з дня виникнення права на пенсію.
Щодо дати, з якої позивачу слід призначити пенсію, то суд першої інстанції зауважив, що за приписами пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
З аналізу наведеної норми Закону №1058-ІV вбачається, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося до спливу трьох місяців з дня виникнення права на призначення такої пенсії.
Оскільки позивач досяг пільгового пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії за віком відповідно до ст. 55 Закону №796-XII - 02.08.2023, а матеріали справи свідчать, що із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону №796-XII він звернувся пізніше трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, пенсія позивачу має бути призначена з дня звернення за пенсією, тобто з 13.05.2024.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначає Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Ключовим питанням у цій справі є визначення наявності у позивачки права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог частини першої статті 55 Закону №796-XII.
Згідно з положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-ІV (далі - Закон №1058-ІV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 року по 31.12.2024 року - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-ІV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Закон №796-XII визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.
Згідно з частиною першою статті 55 Закону №796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.
Пунктом 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII передбачено, що потерпілі від Чорнобильської катастрофи, зокрема:
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання роботи, але не більше 6 років.
- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років мають право на зменшення пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Відповідно до частини третьої статті 55 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що умовою для виникнення в особи права на призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII є факт проживання та (або) праці такої особи у зоні гарантованого добровільного відселення протягом трьох років до 01.01.1993 або зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років.
Початкова величина зменшення пенсійного віку (3 роки/2роки) встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31.07.1986 незалежно від часу проживання або роботи в цей період. Додатково такі особи мають право на зменшення пенсійного віку на 1 рік за 2 роки проживання або на 1 рік за 3 роки, роботи на відповідній місцевості. При цьому максимальна межа зниження пенсійного віку відповідно до положень абзацу 5 пункту 2 частини першої статті 55 Закону №796-XII становить 6 років/ 5 років, незалежно від того застосовувалась початкова величина зменшення пенсійного віку до таких осіб чи ні.
Вказані висновки відповідають позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі №240/6201/23.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідного посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 16.11.2001.
Згідно з п.2, 3 ч.1 ст.11 Закону №796-ХІІ (в редакції, чинній станом на дату видачі позивачу посвідчення потерпілого внаслідок аварії на ЧАЕС) передбачено, що до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: особи, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або прожили за станом на 1 січня 1993 року на території зони безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, та відселені або самостійно переселилися з цих територій; Особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; Особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.
Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року №501 (далі - Порядок №501), громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.
Тобто, надаючи оцінку викладеному, колегія суддів вважає, що видавши позивачу посвідчення серії В категорії 4, держава визнала та підтвердила факт того, що позивач станом на 1 січня 1993 прожив у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років.
Отже, наявність у позивача посвідчення громадянина, який постійно працював чи працює, або проживає чи проживав у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986-1990 роках, підтверджує факт проживання або роботи станом на 01.01.1993 у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років, оскільки наведена обставина є умовою для видачі такого посвідчення відповідно до пункту 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (в редакції чинній на момент видачі позивачці посвідчення).
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 18 березня 2025 року у справі № 460/27065/23 вказав, що наявність у позивача посвідчення особи, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія) не є безумовною підставою, яка автоматично підтверджує право позивача на зменшення його пенсійного віку та призначення пенсії за пунктом 2 частини першої статті 55 Закону № 796-XII, позаяк положенням цієї норми чітко встановлені підстави за яких пенсійний вік зменшується, а пенсія призначається зі зменшенням пенсійного віку - а зокрема «якщо особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зниження пенсійного віку - 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років».
Тобто, підставою для призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, є належність особи до потерпілих від Чорнобильської катастрофи та факт проживання (роботи), а не реєстрації у зоні радіаційного забруднення.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 січня 2020 року у справі № 572/245/17 та від 17 червня 2020 року у справі № 572/456/17.
Крім того, у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 556/1172/17, від 11 березня 2024 року у справі № 500/2422/23, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/23707/22, від 02 жовтня 2024 року у справі № 500/551/23 Верховний Суд також зазначив про те, що виникнення права на зниження пенсійного віку законодавець пов`язує із фактом фізичного перебування особи у зоні радіоактивного забруднення у зв`язку з постійним проживанням, або у зв`язку з роботою в такій місцевості. При цьому зниження пенсійного віку залежить від рівня радіологічного забруднення місцевості та тривалості проживання в ній особи.
Разом з цим, відповідно до довідки № 365 від 07.05.2024, виданої Миколаївським старостинським округом Ємільчинської селищної ради Житомирської області, відповідно до якої ОСОБА_1 дійсно був зареєстрований та проживав АДРЕСА_1 , якеналежить територіально до села Миколаївка Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області, з 26.04.1986 по 10.10.2018, з 10.10.2018 по даний час в АДРЕСА_1 згідно записів в погосподарських книгах за 1986-2025 роки.
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 вказаний населений пункт відноситься до зони посиленого радіологічного контролю.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивач в період з 14.10.1986 по 06.12.1988 проходив військову службу (суд першої інстанції відмовив у зарахуванні вказаного періоду при визначенні факту постійного проживання у зазначеній зоні забруднення, а апелянт не оспорює вказану обставину).
Щодо періодів роботи позивача з 01.07.1989 по 06.11.1989 в Жубровицькому міжшкільному навчально-виробничому комбінаті, згідно довідки № 866 від 06.11.2023 та з 09.02.1990 по 25.05.2001 в філії «Ємільчинське лісове господарство», місцезнаходження с.Руденька Новоград-Волинського району, згідно довідки № 933 від 05.09.2023, а також період навчання у філії СПТУ № 15 м. Житомира у селі Жубровичі з 07.09.1989 по 30.04.1990, згідно довідки № 206 від 30.04.2024.
В свою чергу, відстань між с.Руденька Новоград-Волинського району (Звягельського (Ємільчинського) району) Житомирської області та с.Миколаївка Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області складає 26 кілометрів (дорогою, згідно з картою України). Відстань між с.Жубровичі Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області та с.Миколаївка Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області складає 16 кілометрів (дорогою, згідно з картою України).
Отже, позивач мав можливість працювати, навчатись в с.Руденька (Звягельського (Ємільчинського) району) Житомирської області та с.Жубровичі Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області, та одночасно постійно проживати в с.Миколаївка Звягельського (Ємільчинського) району Житомирської області.
Тобто, як вірно вказав суд першої інстанції, дані щодо місця роботи/навчання позивача в іншому населеному пункті не можуть спростувати факту постійного проживання особи у зоні посиленого радіологічного контролю, що підтверджено довідкою органу місцевого самоврядування, оскільки факт навчання у навчальному закладі, який зареєстрований або знаходиться у іншому місці, ніж місце проживання особи, сам по собі не виключає можливості постійного фактичного проживання такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю.
У постанові від 26.07.2023 у справі №460/2589/20 Верховний Суд зазначив, що відомості трудової книжки та диплому не можуть спростувати факту постійного проживання позивачки в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, що підтверджені відповідною довідкою органу місцевого самоврядування.
Такий правовий висновок підтриманий і у постанові Верховного Суду від 07.05.2024 у справі №460/38580/22.
Отже, в своїй сукупності у позивача наявний факт проживання у населеномих пунктах, що належать до зони посиленого радіологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993.
З урахуванням вказаного, доводи апелянта не знаходять свого підтвердження в цій частині.
На підставі вказаного, колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.
На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
З урахуванням вказаного, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту прав позивача в межах даних правовідносин буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити з 13.05.2024 ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку на 5 років відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суду з прав людини у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.