ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

31 березня 2026 року   Справа № 906/350/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Гудак А.В. , суддя Олексюк Г.Є. 

секретар судового засідання Приступлюк Т.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю" Техно Буд"
на рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025
(ухвалене о 10:30 год. у м. Житомирі)
у справі № 906/350/25 (суддя Соловей Л.А.)
за позовом Yuka Wood ApS (Королівство Данія) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" (м.Житомир) 
про стягнення 10 857 євро
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився; 
від відповідача - не з`явився. 

ВСТАНОВИВ:

Yuka Wood ApS звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" 10 857 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.03.2025 складає 490 302 грн 12 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе, за Контрактом №06/11/2023 від 06.11.2023, зобов`язань щодо поставки позивачу товару, за який останній вніс попередню оплату.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 22.12.2025 у справі № 906/350/25 позов задовольнив. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" на користь Yuka Wood ApS 10 857 євро основного боргу та 7 354 грн 53 коп. судового збору.
При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходи із того, що між сторонами укладено договір поставки, за яким позивач здійснив передоплату, а відповідач не виконав зобов`язання з поставки товару.
Також суд вказав про можливість стягнення коштів за рішенням суду в іноземній валюті.
Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 11, 192, 509, 524, 525, 533, 599, 632, 662, 691, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" звернулося з апеляційною скаргою до Північно-західного апеляційного господарського суду, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/350/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована таким.
Суд дійшов безпідставного висновку про те, що Yuka Wood ApS здійснило попередню оплату на загальну суму 10 857 євро, оскільки відповідач не одержував вказаних вище коштів, і матеріали справи не містять допустимих доказів того, що зазначені вище кошти дійсно були отримані відповідачем.
Відповідач в клопотанні від 21.04.2025 зазначив про звільнення попереднього директора ТОВ "Техно Буд" ОСОБА_1 , у зв`язку із численними порушеннями, які останній вчинив протягом перебування на посаді директора. Вказано про відсутність документів, копії яких додано до матеріалів позову, зокрема контракту №06/11/2023 від 06.11.2023, замовлення № 27 від 16.01.2025, рахунку-фактури №2716.01.2025, платіжного документу на суму 10 857 євро, тощо.
Відповідач в такому клопотанні на підставі ст. 91 ГПК України поставив під сумнів копії таких документів.
Оригінал платіжного документа на суму 10 857 євро позивачем не надано та судом першої інстанції не досліджено. Хоча банком підтверджено факт здійснення фінансової операції, докази зарахування коштів на рахунок відповідача відсутні. Відповідно до даних бухгалтерського обліку відповідача, надходження зазначених коштів не підтверджується, а належних доказів здійснення оплати позивачем не подано.
У зв`язку з тим, що позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував перерахування Yuka Wood ApS на користь ТОВ "Техно Буд" грошових коштів у сумі 10 857 євро, висновок суду першої інстанції про встановлення такого факту є необґрунтованим. Відтак, оскаржуваним рішенням безпідставно стягнуто з відповідача суму нібито неповернутої попередньої оплати, яка фактично ним не отримувалася.
Суд першої інстанції розглянув справу та ухвалив рішення у справі, яка належала до розгляду в Міжнародному комерційному арбітражі. При цьому, відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив клопотання, в якому просив справу №906/350/25 за позовом Yuka Wood ApS до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" (про стягнення 10 857 Євро, передати для вирішення до Міжнародного комерційного арбітражного суду, однак таке клопотання було безпідставно залишено без задоволення судом першої інстанції.
За наведеного відповідач вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі №906/350/25 є протиправним, таким, що ухвалене з невідповідністю висновків, зроблених судом першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 10.03.2026 представники сторін не з`явилися.
За результатами судового засідання, з метою повного та всебічного розгляду справи, з огляду на неможливість вирішення спору в цьому судовому засіданні, Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.03.2026 відклав розгляд справи на 31.03.2026 о 11:30 год. 
Після судового засіданні, на адресу суду від представниці позивача надійшла заява в котрій представниця просила судове засідання, призначене на 10.03.2026 о 10:00 год. провести без її участі. Вказала, що позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі та просить суд залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі № 906/350/25 - без змін.

В судове засідання 31.03.2026 представники учасників справи не з`явилися.
При цьому, від скаржника надійшло клопотання про розгляд справи без присутності представника ТОВ "Техно-Буд". Вказує, що апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі згідно доводів, які у ній зазначені.
Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що учасники справи були належним чином та своєчасно повідомлені про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить поштова кореспонденція (т. 4, а. с. 31, 35, 41-43), клопотання скаржника про розгляд справи за його відсутності, а також те, що явка представників учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржене рішення суду змінити, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що вони містять копію Контракт № 06/11/2023 від 06.11.2023 (далі – Контракт; а. с. 8-9), складеного між Yuka Wood ApS юридичною особою, яка зареєстрована та діє на підставі національного законодавства Королівство Данія (покупець) та ТОВ "Техно Буд" (продавець) укладений, за умовами якого продавець зобов`язався передати, а покупець зобов`язався прийняти та сплатити за продукцію, що називається надалі "Товар".
Пунктом 3.2. Контракту передбачено, що продавець передає покупцеві товар на підставі замовлення, в якому зазначаються асортимент, кількість та строк постачання товару.
Відповідно до п. 4.2 Контракту, оплата здійснюється на умовах 100% передоплати, що оплачується протягом 3-х календарних днів після повідомлення покупця по готовність партії товару до митного оформлення та відвантаження відповідно до інвойсу.
Термін дії даного контракту до 31.12.2024. Якщо сторони за 10 днів до дня закінчення терміну дії контракту не надішлють повідомлення про його розірвання, цей контракт автоматично продовжується на один календарний рік (п. п.11.2.,11.4. Контракту).
Також позивачем додано копію замовлення № 27 від 16.01.2025, яким сторони погодили, що продавець зобов`язується відвантажити замовника (покупця) на протязі 10 днів з моменту отримання коштів на безготівковий рахунок, за товар в кількості 44 піддонів, 3080 поліетиленових мішків по 15 кг, загальною вагою 46 200т, вартістю товару 10 857 євро DAP Videbaek, Данія (а. с. 10).
Крім того, матеріали справи містять копію рахунку-фактури №27 від 16.01.2025 на оплату замовленого товару та копію квитанції на суму 10 857 євро (а. с. 11-12).
Крім того, листами № 86-5815/25 від 17.09.2025 та № 86-6134бт/25 від 07.10.2025, на виконання ухвали Господарського суду Житомирської області від 16.09.2025 у справі №906/350/25, АТ "Кредобанк" повідомило, що 29.01.2025 транзакції на суму 10 857 євро на відповідний рахунок ТОВ "Техно Буд" відсутні. Натомість є свіфт від 31.01.2025 на суму 10 857 євро, який 03.02.2025 зараховано на рахунок клієнта (а. с. 72, 76).
Матеріали справи не місять доказів поставки відповідачем товару позивачу.
З метою досудового врегулювання спору, 27.02.2025 позивач на електронну адресу відповідача направляв вимогу про повернення коштів від 25.02.2025, в якій вимагав від відповідача повернути сплачені йому кошти у розмірі 10 857 євро протягом 7 днів з моменту отримання даної вимоги (а. с. 13-14).
Оскільки, станом на момент подання позовної заяви відповідач не виконав зобов`язання з поставки товару відповідно до умов контракту та не повернув позивачу суму попередньої оплати в розмірі 10 857 євро, останній звернувся до суду з метою захисту порушеного права.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги такі положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Звертаючись до суду із позовом в цій справі, позивач - Yuka Wood ApS вказує, що між сторонами виникли правовідносини на підставі Контракту № 06/11/2023 від 06.11.2023 та вказує на неналежне виконання відповідачем взятих на себе за таким Контрактом зобов`язань. 
В той же час, відповідач в поданому суду першої інстанції клопотанні про відкладення розгляду справи від 21.04.2025 повідомив суд, серед іншого про звільнення попереднього директора, яке мотивоване численними порушеннями останнім на посаді директора підприємства, а також про проведення аудиторської перевірки на підприємстві.
Зазначив, що ТОВ "Техно Буд" не має у розпорядженні документів, копії яких представником Yuka Wood ApS додано до матеріалів позову, а тому на підставі ч. 6 ст. 91 ГПК України Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" поставило під сумнів копії документів, поданих представником позивача до матеріалів цієї справи № 906/350/25 в додатку до позовної заяви, а саме: Контракту № 06/11/2023 від 06.11.2023 між Yuka Wood ApS та ТОВ "Техно Буд", замовлення № 27 від 16.01.2025, рахунку-фактури №27 від 16.01.2025, платіжного документу на суму 10 857 євро (а. с. 25).
Також в клопотанні про відкладення розгляду справи від 09.05.2025 відповідач просив суд, серед іншого, витребувати в порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України Yuka Wood ApS (Королівство Данія) для огляду оригінали документів: контракт № 06/11/2023 від 06.11.2023 між Yuka Wood ApS та ТОВ "Техно Буд", замовлення № 27 від 16.01.2025, рахунок-фактура № 2716.01.2025, платіжний документ на суму 10 857 Євро (а. с. 32).
При цьому, під час розгляду справи в суді першої інстанції, Господарський суд ухвалою від 12.05.2025, зокрема клопотання представника відповідача від 09.05.2025 про витребування з позивача оригіналів доказів задовольнив. Зобов`язав позивача надати суду для огляду оригінали документів: контракту №06/11/2023 від 06.11.2023; замовлення №27 від 16.01.2025; рахунку-фактури №27 від 16.01.2025; платіжного документу на суму 10 857 євро (а. с. 37-38).
В свою чергу, позивач подав суду клопотання, в якому просив суд долучити заяву свідка ОСОБА_1 (а. с. 44-47).
Господарський суд ухвалою від 12.05.2025, зокрема повторно зобов`язав позивача надати суду для огляду оригінали документів: контракту №06/11/2023 від 06.11.2023; замовлення №27 від 16.01.2025; рахунку-фактури №27 від 16.01.2025; платіжного документу на суму 10 857 євро (а. с. 51).
Матеріали господарської справи не містять доказів подання позивачем оригіналів згаданих вище документів та безпосередньо самих оригіналів відповідних документів.
Апеляційний господарський суд вказує, що порядок подання доказів, письмових доказів у господарському процесі урегульований статтями 80, 91 ГПК України.
Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. ч. 1-2 ст. 80 ГПК України).
У відповідності до ч. 4с ст. 80 ГПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 91 ГПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази у вигляді документів, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який заходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (ч. 6 ст. 91 ГПК України).
Тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа (висновок щодо інтерпретації статті 91 ГПК України, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі № 906/1336/19).
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою справу, зокрема докази, в умовах, які не ставлять її в суттєво невигідне становище у порівнянні з опонентом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03.05.2016 у справі "Летінчич проти Хорватії" (Letincic v. Croatia)).
Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити її, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20).
Відповідно до ч. 1 ст. 210 ГПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Безпосереднє дослідження доказів тісно пов`язане зі змістом судового доказування, оскільки він є способом сприйняття судом доказів, а також з дотриманням правил про належність та допустимість доказів. Відповідно до принципу безпосередності дослідження судових доказів має проводитися таким чином, щоб суд мав реальну можливість особисто ознайомитися з доказами, які є у справі (див. постанову Касаційного цивільного суду складі Верховного Суду від 27.07.2021 у справі № 357/4897/20).
У постанові від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21(905/496/22), Верховний Суд сформував правовий висновок щодо процесуальних дій суду під час оцінки поданої учасником справи копії документа у разі сумнівів протилежної сторони чи суду в її відповідності оригіналу.
Так, Верховний Суд вказав, що "тлумачення статті 91 ГПК України свідчить, що наведеною нормою визначено загальні вимоги щодо письмових доказів у справі та врегульовано, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Такий наслідок неподання для огляду оригіналу письмового доказу є імперативним, а отже, для підтвердження відповідності копії оригіналу документа сторона спору зобов`язана надати суду для огляду оригінал письмового документа або зазначити про наявність в іншої особи оригіналу цього письмового документа.
Судам під час оцінки письмових доказів у справі належить врахувати, що у разі сумнівів в учасника справи чи суду у відповідності поданих одним із учасників справи копій (електронних копій) письмових доказів оригіналу, суд може витребувати у відповідної особи оригінали цих доказів, неподання яких зумовлює наслідком неврахування їх судом як доказів у справі".
Таким чином, з урахуванням того, що відповідач обґрунтовано поставив під сумнів достовірність поданих позивачем копій документів, якими останній підтверджує свої позовні вимоги (зокрема контракту, замовлення, рахунку-фактури та платіжного документа), а також з огляду на те, що позивач не надав суду першої інстанції їх оригіналів для огляду, висновок суду про наявність між сторонами правовідносин є передчасним та таким, що не ґрунтується на належних і допустимих доказах.
Отже, суд першої інстанції припустився порушення вимог ч. 6 ст. 91 ГПК України, оскільки за відсутності оригіналів зазначених документів та за наявності обґрунтованих заперечень відповідача щодо їх існування і достовірності, безпідставно визнав встановленим факт існування договірних правовідносин між сторонами та факт вчинення господарської операції на підставі відповідного контракту і похідних документів.
В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 вказала, що:
"80. Згідно із частиною першою статті 162 Господарського процесуального кодексу України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
81. Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
82. Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
83. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважали суди попередніх інстанцій у цій справі.
84. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ( суд знає закони ) під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо безоплатного користування земельною ділянкою та відшкодування коштів, пов`язаних з її використанням без належного оформлення правовстановлюючих документів на неї (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).
85. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).
86. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.".
Апеляційний господарський суд зауважує, що принцип "jura novit curia" ("суд знає закони") застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.
Водночас застосування судом принципу "jura novit curia"("суд знає закони") не є безмежним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від "Гусєв проти України" від 14.01.2021 (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.
Принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Апеляційний господарський суд зауважує, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач посилається на обставини перерахування коштів відповідачу, як оплату за поставку останнім в майбутньому товару, який так і не був поставлений.
При цьому, в суді першої інстанції відповідач відзиву на позов не подав та не заперечував обставин щодо отримання коштів від позивача в сумі 10 857 євро.
Доводи щодо неотримання таких коштів скаржник вперше заявив лише у суді апеляційної інстанції.
В той же час, ч. 4 ст. 165 ГПК України встановлює, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Скаржник за текстом апеляційної скарги не наводить жодних доводів неможливості надання ним при розгляді справи судом першої інстанції заперечень щодо отримання коштів від позивача.
З огляду на наведене та враховуючи, що місцевий господарський суд розглянув позовні вимоги у межах заявлених позовних вимог, тоді як відповідач не скористався своїм процесуальним правом заперечити, в тому числі щодо отримання коштів від позивача, суд в силу положень ч. 4 ст. 165 ГПК України не приймає відповідні доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.
Крім того, апеляційний господарський суд бере до уваги, що система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини доказами (ст. ст. 13, 74 ГПК України).
За змістом ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Обов`язком суду при розгляді справи є саме дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності, безпосередності дослідження наявних у справі доказів. Тобто з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих і наявних у справі доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Саме чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.
Разом з цим, відповідно до приписів ч. ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що оцінка доказів - це визначення їх об`єктивної дійсності, правдивості та достовірності. Способи перевірки й дослідження доказів залежать від конкретного виду засобів доказування, що використовуються. Метою оцінки доказів (з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності) - є усунення суперечностей між доказами, сумнівів у достовірності висновків, що випливають з отримуваної доказової інформації. Від повноти встановлення відповідних обставин справи та правильної оцінки доказів залежить обґрунтованість висновків суду при ухваленні судом рішення по суті спору. Водночас суд у кожному випадку повинен навести мотиви, з яких він приймає одні докази та відхиляє інші.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Як унормовано у ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та зазначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічні позиції викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Верховний Суд неодноразово наголошував, що алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, з урахуванням підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18, постанови Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 914/1574/23, від 02.07.2024 у справі № 910/12295/23, від 14.05.2024 у справі № 910/4437/23).
З урахуванням викладеного, суд зауважує, що наявні листи № 86-5815/25 від 17.09.2025 та № 86-6134бт/25 від 07.10.2025, подані на виконання ухвали Господарського суду Житомирської області від 16.09.2025 у справі №906/350/25, в яких АТ "Кредобанк" повідомило, що 29.01.2025 транзакції на суму 10 857 євро на відповідний рахунок ТОВ "Техно Буд" відсутні. Натомість є свіфт від 31.01.2025 на суму 10 857 євро, який 03.02.2025 зараховано на рахунок клієнта (а. с. 72, 76).
Тобто, матеріалами справи підтверджено отримання відповідачем на свій рахунок від позивача коштів в сумі 10 857 євро, а сторонами не підтверджено належними та допустимими доказами існування між ними господарських правовідносин, в процесі котрих відповідач мав право та можливість набути такі грошові кошти.
Відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, урегульовані нормами, закріпленими у главі 83 ЦК України.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України, що міститься у главі 83 ЦК України та в якій закріплені загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави (глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Аналіз положень ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що ця стаття стосується позадоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого, збереженого майна (кондикційні зобов`язання), що виникають за наявності одночасно таких умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
При цьому відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Такі висновки щодо застосування положень глави 83 ЦК України та, зокрема статті 1212 ЦК України, є сталими у судовій практиці та викладені у численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.12.2021 у справі № 911/1101/21, від 06.06.2022 у справі № 903/142/21 та в інших.
Вище судом встановлено, що позивач перерахував відповідачу кошти в сумі 10 857 євро, при цьому матеріалами справи не підтверджено правових підстав для отримання відповідачем таких коштів, тобто вони були сплачені за відсутності правової підстави.
З урахуванням того, що спірні кошти були сплачені відповідачу за відсутності правової підстави, а саме без внесення відповідних змін до договору, суд дійшов висновку про їх безпідставне набуття в розумінні статті 1212 ЦК України.
У зв`язку з цим суд встановив, що грошові кошти у сумі 10 857 євро, отримані ТОВ "Техно Буд ", є безпідставно набутими та підлягають поверненню позивачу.
Крім того, переглядаючи рішення суду першої інстанції в цій справі, апеляційний господарський суд також враховує, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Справедливість та добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Принцип добросовісності покладено, зокрема, в основу доктрини venire contra factum proprium, яка спрямована на унеможливлення суперечливої поведінки. Таким чином, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору чи відповідного правовідношення.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 686/9834/17-ц, від 28.10.2020 у справі № 372/4029/18, від 09.06.2021 у справі №948/393/20.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи.
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004).
З урахуванням викладеного в сукупності, колегія суддів висновує, що матеріалами справи підтверджено обставину отримання відповідачем грошових коштів у сумі 10 857 євро від позивача, при цьому відсутність підтверджених договірних чи інших правових підстав для такого отримання виключає можливість кваліфікації спірних правовідносин як договірних.
За наявності сукупності передбачених законом умов (факт набуття майна, його отримання за рахунок іншої особи та відсутність правової підстави) спірні правовідносини відносяться до позадоговірних, як врегульовано положеннями глави 83 ЦК України, в тому числі ст. 1212 ЦК України.
Відтак, грошові кошти, отримані відповідачем, є безпідставно набутими та такими, що підлягають поверненню позивачу, що також відповідає як нормам матеріального права, так і загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та верховенству права.
Тому, позовні вимоги про стягнення таких коштів, підлягають до задоволення, а такі кошти мають бути стягненні саме як безпідставно набуті, а не як основний борг.
Одночасно колегія суддів зауважує, що самостійна кваліфікація позову судом за таких умов здійснюється на основі обставин, визначених позивачем, і позицій сторін, висловлених у ході розгляду справи. Це відповідає принципам змагальності та рівності сторін, передбаченим ст. 13 ГПК України, та не порушує права сторін на справедливий судовий розгляд, гарантовані статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Щодо посилання скаржника на те, що ця справа підлягала розгляду в Міжнародному комерційному арбітражі.
Як убачається із матеріалів справи, 13.10.2025 відповідач подав суду першої інстанції клопотання про передачу справи до Міжнародного комерційного арбітражного суду. Таке клопотання мотивоване тим, що умовами Контракту, в англійській версії зазначено, що усі суперечки та розбіжності підлягають розгляду у "ARBITRATION TRIВUNAL", тобто арбітражному трибуналі (Міжнародному договірному арбітражному суді). Господарський суд в системі міжнародних договорів має iнший переклад, а саме: "commercial court" або "economic court". При цьому, українська версія пункту у контракті дійсно не ідентична англійській, та містить слово (господарському), в той час як англійська версiя такого терміну не містить. Це свідчить про невірний переклад англійської версії відповідного пункту у контракті (а. с. 79).
В той же час, як вказано вище, суд апеляційної інстанції не брав до уваги подану позивачем копію Контракту, оскільки відповідач поставив її під сумнів, а позивач не подав оригінал такого Контракту.
У зв`язку із вказаним, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості дослідити умови такого Контракту, в тому числі в частині чи узгоджено сторонами підсудність спорів, що виникають із такого Контракту.
Крім того, апеляційний господарський суд вказує, що відповідач, у наведених вище доводах посилається на умови Контракту, копія якого міститься виключно в матеріалах справи (оскільки відповідач заперечує факт наявності у себе власного примірника такого Контракту), одночасно ставить під сумнів таку копію. Така поведінка відповідача, на переконання суду апеляційної інстанції, є суперечливою та не відповідає засадам добросовісності.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що скаржник був почутий і йому надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного провадження, однак в цілому, за результатом апеляційного перегляду, відсутні правові підстави для її задоволення.
З урахуванням викладеного в сукупності, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про задоволення позову, однак з інших підстав.
Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.
В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи щодо наявності підстав для задоволення позову.
Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
У відповідності до п. п. 4 ч. ст. 277 ГПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю" Техно Буд" слід залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі №906/350/25 слід змінити.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю" Техно Буд" залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі №906/350/25 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а також пункт 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі №906/350/25 викласти в редакції:
"2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техно Буд" (вул.Корольова, будинок 132, м.Житомир, 10025, код 41266538) на користь Yuka Wood ApS (6920, Королівство Данія, місто Відебек, вулиця Брогардсвей, будинок 16, код 43555189) - 10 857 євро безпідставно отриманих коштів та 7 354 грн 53 коп. судового збору.".
3. В решті рішення Господарського суду Житомирської області від 22.12.2025 у справі №906/350/25 залишити без змін.
4. Господарському суду Житомирської області видати наказ.
5. Справу № 906/350/25 надіслати Господарському суду Житомирської області.
6. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "02" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г. 

Суддя   Гудак А.В.

Суддя   Олексюк Г.Є.