Справа № 576/3147/25
Провадження № 2/576/1021/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 року м. Глухів

Глухівський міськрайонний суд Сумської області у складі:
Головуючого судді Мазура С.А.,
за участі:
секретаря Горлинської Н.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду в м. Глухів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивачка) звернулась до суду із зазначеною позовною заявою до ОСОБА_2 (далі – відповідач), в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок площею 43,9 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18 жовтня 2004 року вона придбала у ОСОБА_2 будинок за адресою: АДРЕСА_1 , передавши відповідачу грошові кошти за придбаний будинок, про що була складена розписка. Оскільки відповідач оформляв частину будинку як отримане спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , то договір купівлі-продажу будинку домовились оформити пізніше. Відповідач передав їй оригінали документів на будинок: будинкову книгу, технічний паспорт, наявні договори на комунальні послуги і абонементну книжку. 03 грудня 2004 року у вказаному будинку вона зареєструвала своє місце проживання та колишнього чоловіка ОСОБА_4 20 червня 2015 року позивачка уклала договір про користування електричною енергією із ПАТ «Сумиобленерго» на постачання електричної енергії у будинку в АДРЕСА_1 . Отже, з 18 жовтня 2004 року позивачка постійно проживала у будинку в АДРЕСА_1 , тобто понад 18 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла ним, утримувала його, проводила необхідний поточний ремонт, сплачувала належні комунальні послуги. Після початку повномасштабного вторгнення позивач з родиною вимушено виїхали з території смт. Шалигине та зареєструвалися у м. Києві як внутрішньо переміщені особи. Ніхто, в тому числі і відповідач, з вимогами про те, що вона незаконно володіє і користується будинком, до неї не звертався. Тому позивачка просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позовній заяві. Також пояснила, що у спірному будинку вона проживала з 2004 року з дозволу власника - відповідача ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу вони домовились оформити пізніше. Однак у письмовій формі договір купівлі-продажу сторони не складали та нотаріально не посвідчували, було складено розписку, згідно якої передано відповідачу кошти за придбання будинку. Зазначила, що їй відомо, що власником спірного будинку є відповідач ОСОБА_2 , однак останній на житловий будинок не претендує, вона більше 10 років добросовісно користується спірним житловим будинком, тому просить позов задовольнити. 
Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. 
Заслухавши позивача та відповідача, безпосередньо дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд встановив наступне.
З матеріалів справи слідує, що позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ходине Глухівського району Сумської області, та значиться зареєстрованою з 05.12.2004 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).
Згідно довідки Шалигинської селищної ради Шосткинського району Сумської області від 20.10.2025 № 1226, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно з 05.12.2004 зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 , але з 25 лютого 2022 року за вказаною адресою не проживає (а.с. 16).
З довідки від 09.11.2022 № 3003-5002308897 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 : АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 (а.с. 34).
Відповідно до довідки Шалигинської селищної ради Шосткинського району Сумської області від 20.10.2025 № 1225, згідно рішення 21 сесії 5 скликання від 31.07.2008 Шалигинської селищної ради, вулиця Калініна смт. Шалигине була перейменована на вулицю Ковйонська (а.с. 17).
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна що до об`єкта нерухомого майна, сформована 20.10.2025, свідчить, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , частка власності: 1/1; на підставі свідоцтва про право на спадщину, б/н, 21.12.2002, за заповітом, видане Глухівською райдержнотконторою р-р №1764; реєстраційний номер майна: 8002084; дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 21.10.2004; дата внесення запису: 21.10.2004 (а.с. 20).
Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Глухівське бюро технічної інвентаризації» № 5136365 від 21.10.2004, будинок, реєстраційний номер 8002084, за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , частка власності: 1/1; на підставі свідоцтва про право на спадщину, б/н, 21.12.2002, за заповітом, видане Глухівською райдержнотконторою р-р №1764 (а.с. 21).
З технічного паспорту, виготовленого Глухівським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстровий номер 828, складеного 18.09.2002, на житловий будинок АДРЕСА_1 , слідує, що власником вказаного будинку є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, ідеальна частка – 1 (а.с. 8-12).
Записи у будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в буд. АДРЕСА_1 , свідчать, що домовласником вказаного будинку є ОСОБА_2 , « ОСОБА_5 » (мовою оригіналу), ІНФОРМАЦІЯ_3 , виписаний 21.04.1999, « ОСОБА_3 » (мовою оригіналу), ІНФОРМАЦІЯ_4 , знята з реєстраційного обліку 25.01.2002, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована 03.12.2004, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрований 03.12.2004 (а.с. 13-15).
З копії розписки від 18.10.04 вбачається: «Дана мною ОСОБА_7 в том что я действительно получил деньги в сумме тысяча семьсот гривень от ОСОБА_6 за проданый дом. В будущем претензий иметь не буду.» (мовою оригіналу), справжність підпису ОСОБА_2 посвідчена 18.10.2004 ОСОБА_8 секретарем виконавчого комітету Шалигинської селищної ради Глухівського району (а.с. 7).
Відповідно до довідки № 1254 від 05.11.2025, виданої Шалигинською селищною радою, вбачається, що дійсно Шалигинською селищною радою було посвідчено підпис ОСОБА_2 у розписці про одержання грошових коштів від ОСОБА_6 в журналі нотаріальних дій за № 367 від 18.10.2004 (а.с. 19).
З матеріалів справи слідує, що шлюб між чоловіком ОСОБА_4 та дружиною ОСОБА_6 розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 33 від 19.05.2006, прізвище після реєстрації розірвання шлюбу позивача « ОСОБА_9 » (а.с. 31). 15.07.2006 ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_11 », який було розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 06 від 29.03.2011 року, прізвище після реєстрації розірвання шлюбу позивача « ОСОБА_11 » (а.с. 32, 33). 
З договору про користування електричною енергією № 252008488 від 20.06.2015 та квитанцій про обсяги спожитої електроенергії вбачається, що між ПАТ «Сумиобленерго» та ОСОБА_1 було укладено договір на постачання електричної енергії до будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Позивачка користувалась електричною енергією та сплачувала за спожиту електроенергію (а.с. 23-24, 28, 29). Згідно квитанцій Глухівського РВЕ, до липня 2015 року квитанції про обсяги спожитої електроенергії за адресою: АДРЕСА_1 , виписані на ім`я ОСОБА_3 (а.с. 26, 27).
З довідки Комунального підприємства «Турбота» Шалигинської селищної ради Шосткинського району Сумської області від 31.10.2025 № 68 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно проживала в АДРЕСА_1 , користувалася централізованим водопостачанням з 01.01.2020 по 28.02.2022, нараховано за водопостачання 390,00 грн., сплачено 390,00 грн. (а.с. 22, 25).
Згідно статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин.
Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння.
Згідно з п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Водночас Верховний Суд в своїх рішеннях (зокрема постанові від 29 березня 2018 року у справі №175/4741/16) неодноразово висловлював правовий висновок, згідно якого давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Володіння майном повинно бути безтитульним.
Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Подібні висновки зробив Верховний Суд в своїх постановах від 25 червня 2018 року у справі №293/312/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі №922/1574/17, від 01 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц та, в подальшому, неодноразово підтверджував, зокрема у постановах від 23 жовтня 2021 року у справі №365/5/20, від 20 грудня 2021 року у справі №294/380/20.
Проте спірний житловий будинок має власника, який відомий позивачці, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно у встановленому ч. 3 ст. 347 ЦК України порядку. При цьому, позивачка знала про відсутність у неї законних підстав для набуття права власності на спірний житловий будинок (законною підставою набуття нерухомого майна на договірних засадах є набуття за нотаріально посвідченим договором); заволоділа майном зі згоди власника на підставі усної угоди та складеної розписки.
Посилання позивачки на той факт, що вона отримала майно за розпискою, означає, що власник відомий (той, хто дав майно), і воно не є «нічийним». Наявність розписки підтверджує, що позивачка володіє майном за волею власника (як боржник), а не як власник, і завжди знала, хто є власник. 
Отже, встановивши, що позивачка достовірно знала про те, що власником будинку, в якому вона проживає, є відповідач, який не відмовився від свого права власності на належний йому будинок, позивачем не доведено всіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.
Зазначене унеможливлює визнання права власності за набувальною давністю.
Таким чином, позивачка не є добросовісним набувачем будинку, право власності на який просить визнати за набувальною давністю, а сам по собі факт користування позивачкою цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю.
Давність володіння могла б вважатися добросовісною, якщо позивачка при заволодінні будинком не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі судом не встановлено.
Натомість, позивачка достеменно знала про те, що власником будинку, в якому вона проживає, є відповідач, який не відмовився від свого права власності на належний йому будинок, що відповідач прийняв спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.12.2002 та більше того, право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем у державному реєстрі, про що свідчить внесений запис 21.10.2004 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Факт проживання позивачки в цьому будинку за згодою чи дозволу його власника, сплати ОСОБА_1 комунальних платежів, утримання нерухомого майна та те, що вона здійснює поточний та капітальний ремонт, не може бути самостійною підставою для визнання права власності на майно в порядку статті 344 ЦК України.
Такий висновок зроблено у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі №461/5075/23, від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18, від 13 квітня 2022 року №740/3305/20.
Крім того, суд враховує ч. 1, ч. 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Визнання позову суперечить нормам ЦК України і тому способу захисту, який обрала позивач. Сторони не позбавлені у позасудовому порядку вирішити питання власності будинку, зокрема звернення до нотаріусу для укладення договору купівлі-продажу, оскільки суд не має права перебирати на себе повноваження інших органів, включно з нотаріусами, до повноважень яких входить посвідчення правочинів.
Таким чином, встановлені судом обставини вказують на відсутність підстав для застосування наслідків володіння майном за набувальною давністю, що передбачені положеннями ст. 344 ЦК України.
За встановлених обставин, у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.
Керуючись ст.ст. 316, 321, 328, 344 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 264-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю – відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя С.А. Мазур