Справа № 635/1719/26
Провадження № 2-о/635/121/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року селище Покотилівка Харківської області
Харківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді Бондаренка І.Е.,
секретаря судового засідання Козлюк Е.І.
за участі: заявника ОСОБА_1 ,
його представника адвоката Мірошника Р.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт свого спільного проживання з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2020 року по 01.09.2025 року включно, а також факт перебування на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , по день смерті, що полягало у систематичному наданні матеріальної допомоги, яка була постійним та основним джерелом засобів до існування.

В обґрунтування заяви зазначила, що з січня 2020 року вона фактично проживала разом із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вела з ним спільне господарство, мала спільний побут та бюджет, що проявлялося у спільному користуванні житлом, здійсненні витрат на повсякденні потреби, оплаті житлово-комунальних послуг, придбанні продуктів харчування та інших необхідних для життя речей. У вказаний період вона та ОСОБА_3 фактично перебували у сімейних відносинах як чоловік та дружина, піклувалися один про одного, разом вирішували побутові та фінансові питання, а їхні стосунки мали сталий та тривалий характер.

Крім того, вказала, що разом з ними проживала донька заявниці ОСОБА_4 , яка є особою з інвалідністю, у зв`язку з чим потребує постійної уваги та догляду. ОСОБА_3 ставився до неї як до члена своєї сім`ї, брав участь у забезпеченні її потреб та фактично підтримував сім`ю матеріально.

Також заявниця зазначила, що ОСОБА_3 за життя систематично надавав їй матеріальну допомогу, яка була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим саме за рахунок його коштів забезпечувалися основні витрати, пов`язані з утриманням сім`ї.
Заявниця має намір звернутися до органів Пенсійного фонду України з питання призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, однак для реалізації такого права необхідним є встановлення у судовому порядку факту проживання однією сім`єю та факту перебування її на утриманні померлого, у зв`язку з чим звернулася до суду.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02.03.2026 року прийнято заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку окремого провадження та викликано для допиту у якості свідків про відомі їм обставини, що мають значення для справи наступних осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

В судовому засіданні 02.04.2026 року заявниця та її представник підтримали викладені у заяві обставини, просили суд вимоги заяви задовольнити.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення, відповідно до яких проти задоволення заяви не заперечував та просив розглянути справу за його відсутності.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області у судове засідання не з`явився, подав до суду лист, у якому зазначив, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-IV від 18.03.2004 року, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд у судовому засіданні з`ясував, що у ОСОБА_3 є повнолітні діти. Водночас заявниця ОСОБА_1 повідомила, що між нею та ОСОБА_3 укладено зареєстрований шлюб у вересні 2025 року. Відповідно до цього суд виходить із того, що заявниця є спадкоємцем першої черги незалежно від наявності інших спадкоємців, а отже відсутні підстави вважати, що у цій справі наявний спір про право. З огляду на викладене суд продовжує розгляд заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення для призначення пенсії.

У судовому засіданні суд допитав свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що знайома із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 близько восьми років, проживає у сусідньому будинку, у зв`язку з чим безпосередньо спостерігала їхні сімейні відносини. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 ставився до доньки ОСОБА_9 як до власної дитини, а також у її присутності неодноразово цікавився питаннями ведення господарства, зокрема оплатою комунальних послуг та придбанням необхідних речей.

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що познайомився із ОСОБА_3 за місцем його проживання, після чого вони підтримували тривале спілкування. Під час спілкування ОСОБА_3 прямо називав ОСОБА_1 своєю дружиною, що свідчило про сприйняття ним цих відносин як сімейних.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що протягом тривалого часу виконував роботи з благоустрою будинку та присадибної ділянки за місцем проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , неодноразово перебував у будинку та підтвердив, що вони проживали разом, мали спільну спальню, а всі питання щодо утримання будинку, ремонту та благоустрою вирішували спільно.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що познайомилася із ОСОБА_1 у 2022 році, згодом була представлена ОСОБА_3 , після чого сприймала їх як подружжя. За її словами, їхні відносини мали характер стабільних сімейних відносин.

Суд дослідив письмові докази, зокрема виписки з банківського рахунку за період з 01.01.2020 по 01.01.2026, які свідчать про систематичне використання коштів для забезпечення спільного господарства.

Окремої уваги заслуговують копії паспортів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які містять відмітки про одночасний перетин державного кордону, що підтверджує їх спільне проведення відпочинку та узгодженість способу життя.

Показання всіх допитаних у судовому засіданні свідків у своїй сукупності є послідовними та узгодженими між собою і свідчать про безперервність спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства, наявність спільного бюджету, а також про фактичний розподіл та взаємне делегування сімейних обов`язків, зокрема виконання робіт по господарству, догляду за домоволодінням та забезпечення матеріальної складової сім`ї.

При цьому суд враховує, що свідки проживають по сусідству із заявницею за місцем її проживання, у зв`язку з чим їхні показання ґрунтуються на безпосередньому сприйнятті обставин спільного проживання сторін.

Крім того, суд встановив, що за показаннями всіх свідків ОСОБА_3 ставився до доньки ОСОБА_1 як до власної дитини, що додатково підтверджує реальність та сталість сімейних відносин між заявницею та померлим.

Додатково суд враховує, що подальший розвиток відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зокрема їх вінчання та укладення зареєстрованого шлюбу у вересні 2025 року, документи про що були досліджені у судовому засіданні, свідчить про сталість та серйозність їхніх взаємин і узгоджується з установленими судом обставинами їхнього тривалого спільного проживання як однієї сім`ї.

Представник заявниці у судовому засіданні звернув увагу суду на те, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 власних доходів не виключає можливості встановлення факту перебування на утриманні іншої особи.

Суд погоджується із зазначеною правовою позицією з огляду на таке.

Суд, заслухавши заявника, його представника, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до наступного висновку.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до позиції, наведеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 363/214/17-ц, провадження № 61-15154св18, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України.
У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо.
Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на реалізацію передбачених законом соціальних гарантій, зокрема право на призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ст. 1 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів.
Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (ч. 4 ст. 3 СК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
У постанові від 28.08.2019 року у справі № 588/350/15-ц Верховний Суд, досліджуючи питання щодо доказування факту проживання однією сім`єю зазначив, що факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю.
Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню, це: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.
Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року №5-рп/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Верховний Суд у своїй постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №643/6799/17 зазначив, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.
Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно – правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
У листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що доводити такий факт слід документами та доказами того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні відносини - свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного з подружжя, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності);заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що подружжя вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 фактично проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права й обов`язки, притаманні подружжю, що підтверджується сукупністю наданих суду доказів, а також показаннями свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.
Щодо встановлення факту перебування заявниці на утриманні ОСОБА_3 та визначення його матеріальної допомоги як постійного і основного джерела засобів до існування заявниці, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов`язані їх утримувати.
Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку.
Всі правила цього Закону, що стосуються сімей померлих, відповідно поширюються (оскільки не обумовлено інше) і на сім`ї безвісти відсутніх, якщо безвісна відсутність годувальника засвідчена у встановленому порядку.
Згідно зі ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення», члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію.
Частина 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлює пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається зазначеним у частині другій цієї статті членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності у годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії у разі встановлення III групи інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та зазначеним у частині другій цієї статті членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України "Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин" надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.
Згідно з ч. 2, 3 коментованої статті, члени сім`ї, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. 
Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до пп. 9 п. 2.3. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р .№ 22-1, до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника подаються також документ про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника.
Отже, факт перебування фізичної особи на утриманні померлого, має значення для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, яку може бути призначено за умови, що утримання було повним або допомога, яка надавалась утриманцю, була постійним і основним джерелом засобів до існування навіть, коли утриманець (заявник) мав заробіток, одержував пенсію, стипендію тощо.
Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.
Таким чином, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Даний правовий висновок викладено в Постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.
У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
У відповідності до п. 2.11 вказаного порядку, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування: для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника - довідка про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на момент його смерті. У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 592/17552/18 підкреслив, що повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, крім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то судам слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Також Верховний Суд зазначив, що постійний характер допомоги означає, що вона не була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, померлий взяв на себе обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги слід з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Таким чином, для встановлення факту перебування особи на утриманні померлого необхідно дослідити зазначені обставини в сукупності та враховувати, що одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів чи окреме проживання від померлого не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 за життя мав стабільні доходи, зокрема у вигляді пенсії та заробітної плати, що підтверджується довідкою про перебування на обліку в органах Пенсійного фонду України та розмір отримуваної пенсії, довідкою про доходи за період роботи, а також відомостями з реєстру застрахованих осіб.
Водночас із наданих суду доказів убачається, що доходи ОСОБА_1 були значно меншими, що підтверджується відповідною довідкою про її доходи, у зв`язку з чим саме за рахунок коштів ОСОБА_3 забезпечувалися основні витрати, пов`язані з утриманням сім`ї, у тому числі витрати на проживання, харчування та інші побутові потреби.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, у зв`язку з чим її можливості щодо самостійного матеріального забезпечення були обмежені, а тому матеріальна допомога з боку ОСОБА_3 фактично була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування.
При цьому, слід наголосити, що ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України визначено поняття допустимості, належності, достовірності та достатності доказів, як засобів доказування при здійсненні цивільного процесуального судочинства.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, яка в повній мірі кореспондується із приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, за правилами ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що всі письмові докази, додані до заяви, були досліджені у судовому засіданні в повному обсязі. Водночас суд не зобов`язаний наводити у рішенні детальний аналіз кожного окремого доказу, оскільки відповідно до засад оцінки доказів суд оцінює їх у сукупності, з урахуванням належності, допустимості, достовірності та достатності. У випадку, коли досліджені докази у своїй сукупності формують узгоджену та логічно послідовну картину встановлених обставин, суд наводить у рішенні лише ті з них, які мають вирішальне значення для висновків суду, без обов`язку окремого мотивування щодо кожного доказу.

Сукупність досліджених судом доказів свідчить про те, що матеріальна допомога, яку надавав ОСОБА_3 заявниці, носила систематичний характер та була для неї основним джерелом засобів до існування, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_3 до дня його смерті, що полягало у систематичному наданні матеріальної допомоги, яка була постійним та основним джерелом засобів до існування заявниці.

На підставі викладеного і керуючись ст.12, 19, 81, 259, 264, 265, 315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утриманні, задовольнити.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 як чоловіка та дружини однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з січня 2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 включно.
Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , по день смерті, що полягало у систематичному наданні матеріальної допомоги, яка була постійним та основним джерелом засобів до існування.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:
заявник ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ;
заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, код ЄДРПОУ 14099344, 61022, м. Харків, майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов.;
заінтересована особа ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

повний текст судового рішення проголошений 03 квітня 2026 року о 14 годині 30 хвилин. 

Суддя: Бондаренко І.Е.