ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року	Львів	Справа № 140/6857/25 пров. № А/857/40107/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Носа С.П., 
суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у справі №140/6857/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя у І інстанції Каленюк Ж.В.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення не зазначено,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – ГУ ПФУ в Запорізькій області) про визнання протиправними дій щодо відмови в зарахуванні до страхового стажу для призначення пенсії за віком періодів роботи з 04 липня 1980 року по 23 липня 1995 року робітницею у магазині №17 Брестського державного торгового підприємства “Світанок”, з 24 липня 1995 року по 30 червня 1999 року прибиральницею магазину №4 Брестського державного торгового підприємства “Світанок”, з 01 липня 1999 року по 19 листопада 1999 року фасувальницею магазину №4 Брестського державного торгового підприємства “Світанок”, з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року прибиральницею в магазині №3 Брестського об`єднаного акціонерного товариства “Світанок”; скасування рішення від 09 травня 2025 року №032650006873 про відмову в призначенні пенсії за віком; зобов`язання зарахувати до страхового стажу для обчислення пенсії за віком вказані періоди роботи з 04 липня 1980 року по 23 липня 1995 року, з 24 липня 1995 року по 30 червня 1999 року, з 01 липня 1999 року по 19 листопада 1999 року, з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року та повторно розглянути заяву від 02 травня 2025 року про призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України від 09 березня 2003 року №1058-ІV “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон №1058-ІV).
В обґрунтування позову зазначено, що 02 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV. За результатами розгляду поданих документів ГУ ПФУ в Запорізькій області рішенням від 09 травня 2025 року №032650006873 відмовило їй у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. При цьому відповідачем до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 04 липня 1980 року по 31 грудня 1991 року, з 01 січня 1992 року по 30 червня 1993 року, з 01 липня 1995 року по 19 листопада 1999 року, з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року, а також періоди догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.
Позивач вважає рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області протиправним. Так ОСОБА_1 зазначила, що записи у трудовій книжці підтверджують її трудову діяльність з 04 липня 1980 року по 31 травня 2006 року в Республіці Білорусь, яка, як і Україна, була учасником Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, а тому спірний період підлягає зарахуванню до стажу роботи відповідно до норм міжнародних договорів, чинних у вказані періоди; положення постанови Кабінету Міністрів України від 29 листопада 2022 року №1328 “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення” (далі - Постанова №1328) підлягають застосуванню щодо правовідносин, які виникли після набрання нею чинності, тобто з 02 грудня 2022 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року адміністративний позов було задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило ГУ ПФУ в Запорізькій області, яке у своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що за доданими позивачем документами до страхового стажу не було зараховано: періоди роботи з 04.07.1980 по 31.12.1991 згідно даних трудової книжки НОМЕР_1 від 22.05.1980, оскільки відсутній нотаріально завірений переклад печатки, якою завірений вищезазначений період; періоди роботи з 01.01.1992 по 30.06.1993, з 01.07.1995 по 19.11.1999, з 13.04.2000 по 31.05.2006 згідно даних трудової книжки НОМЕР_1 від 22.05.1980, оскільки Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення припинила свою дію 23.12.2023, у зв`язку з чим стаж роботи зараховується по 31.12.1991; періоди догляду за дітьми ІНФОРМАЦІЯ_1 згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_2 від 23.06.1989 та 01.10.1987 року народження згідно свідоцтва про народження № НОМЕР_3 від 05.11.1987, оскільки відсутнє підтвердження факту догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку. Прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії відповідно до ст. 26 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Вважає відмову у призначенні позивачці пенсії правомірною. Окрім того звертає увагу, що судом не розмежовано належним чином періоди роботи, які підлягають зарахуванню до страхового стажу.
Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 02 травня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення їй пенсії за віком, надавши документи згідно з розпискою-повідомленням.
Після реєстрації заяви та формування електронної пенсійної справи працівниками ГУ ПФУ у Волинській області заява позивача відповідно до принципу екстериторіальності була розглянута ГУ ПФУ в Запорізькій області, рішенням якого від 09 травня 2025 року №032650006873 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (22 роки). До страхового стажу згідно з даними трудової книжки від 22 травня 1980 року НОМЕР_1 не зараховано періоди роботи:
з 04 липня 1980 року по 31 грудня 1991 року, у зв`язку із відсутністю нотаріально засвідченого перекладу печатки, яким засвідчено запис за цей період;
з 01 січня 1992 року по 30 червня 1993 року, з 01 липня 1995 року по 19 листопада 1999 року, з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року з тих підстав, що Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення припинила свою дію 23 грудня 2023 року (тому стаж роботи зараховано по 31 грудня 1991 року);
періоди догляду за дітьми (свідоцтва про народження від 23 червня 1989 року № НОМЕР_2 та від 05 листопада 1987 року №402864), так як відсутнє підтвердження факту догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку.
Вважаючи рішення про відмову у призначенні їй пенсії протиправним, ОСОБА_1 звернулася з цим позовом до адміністративного суду.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09.07.2023 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV).
Як визначено частиною 1 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно частини 4 статті 24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами частини першої статті 56 Закону України від 05 листопада 1991 року №1788-XII “Про пенсійне забезпечення” (далі – Закон №1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
До стажу роботи зараховується також: час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (підпункт “ж” частини третьої статті 56 Закону №1788-XII).
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно із пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 (далі – Порядок № 637), трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 Порядку № 637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, страховий стаж підтверджується записами у трудовій книжці, і лише у випадку їх відсутності встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи та архівними установами, зокрема довідками, які містять відомості про періоди роботи.
Як видно з трудової книжки, позивачка розпочала трудову діяльність з 14 серпня 1979 року на території Білоруської РСР (з 25 серпня 1991 року – Республіка Білорусь). У межах спірних періодів (записи №3-№11) ОСОБА_1 працювала з 04 липня 1980 року по 24 липня 1995 року - на посаді робітниці по збереженню сумок магазину №17 Брестського міськхарчторгу (який 01 лютого 1994 року перетворений в Державну торгівельну фірму “Продтовари”, а з 30 червня 1993 магазин №17 переданий з підпорядкування Державної торгівельної фірми “Продтовари” в підпорядкування Державного торгівельного підприємства “Світанок”, надалі з 01 липня 1995 року магазин №17 прийнятий із підпорядкування Державної торгівельної фірми “Продтовари” в підпорядкування Державного торгового підприємства “Світанок” №4), з 24 липня 1995 року переведена прибиральницею магазину №4 Державного торгового підприємства “Світанок”, звідки була звільнена 19 листопада 1999 року; з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року працювала прибиральницею в магазині №3 Об`єднаного акціонерного товариства “Світанок”.
Зазначені записи у трудовій книжці є чіткими, зрозумілими, послідовними скріплені печатками та підписами відповідальних осіб.
Відмовляючи ОСОБА_1 у призначенні пенсії, ГУ ПФУ в Запорізькій області виходило з того, що до страхового стажу не може бути зараховано період роботи з 04 липня 1980 року по 31 грудня 1991 року через відсутність нотаріально засвідченого перекладу печатки, якою засвідчено записи за цей період, а періоди роботи з 01 січня 1992 року по 30 червня 1993 року, з 01 липня 1995 року по 19 листопада 1999 року, з 13 квітня 2000 року по 31 травня 2006 року - бо Угода між Урядом України та Урядом Республіки Білорусь про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення припинила свою дію 23 грудня 2023 року.
З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне.
Як передбачено статтею 19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, в тому числі Україна та російська федерація (далі - Угода).
Ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди (стаття 5 Угоди).
Згідно зі статтею 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно із статтею 11 Угоди необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
При цьому пунктом 2 статті 13 Угоди обумовлено, що пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відповідно до статті 11 Угоди між Урядом України і Урядом республіки білорусь "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України та республіки білорусь, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 17 липня 1995 року, питання пенсійного забезпечення працівників, про яких йдеться в пункті 1 статті 7, та членів їх сімей регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення (997_107 ) від 13 березня 1992 року або (і) двосторонніми угодами.
Частиною другою статті 4 Угоди "Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів" від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, російська федерація, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Таким чином, з наведеного слідує, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Оскільки на час роботи позивача у республіці білорусь, Україна була учасником Угоди, а тому норми Угоди застосовуються до спірних правовідносин.
Постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення" постановлено вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві.
Зазначена вище постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №1328 від 29.11.2022 Україна, як держава - учасниця Угоди виконує зобов`язання, взяті згідно Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992.
Апеляційний суд зазначає, що за наявності чинних у період роботи особи положень Угоди, що передбачали відповідне право, така особа не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Також в матеріалах справи наявний переклад трудової книжки НОМЕР_4 на українську мову із нотаріальним посвідченням справжності підпису перекладача (надано суду). При цьому, при прийнятті документів разом із заявою від 02 травня 2025 року орган Пенсійного фонду не повідомляв про необхідність надання перекладу трудової книжки (у розписці-повідомленні відповідний запис відсутній).
Суд також зазначає, що за приписами статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, ратифікованої із застереженнями Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції та за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін і доказовою силою офіційних документів.
01.12.2022 прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року №2783-IX (далі по тексту - Закон №2783-IX), яким керуючись положеннями статті 62 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", зупинено у відносинах з російською федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року № 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162). Вирішено керуючись положеннями статті 54 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, статті 84 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, статті 24 Закону України "Про міжнародні договори України", вийти з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 26, ст. 162).
Отже, Законом №2783-IX зупинено дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчинену від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР, тому до документів, виданих на території республіки білорусь, при їх пред`явленні на території України застосовуванню підлягала вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з республікою білорусь.
Після зупинення дії Конвенції виникла ситуація, коли громадяни України, які мали документи, видані на території, зокрема, республіки білорусь, з метою проставлення на таких документах апостилю мали б їхати на територію держави-агресора, зокрема, республіки білорусь.
Водночас 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №107 “Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав”, якою установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Таким чином, під час дії воєнного стану, виготовлені на території республіки білорусь, установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою документи, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.
Законом України №2102-IX від 24 лютого 2022 року затверджено Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
У подальшому Законами України неодноразово затверджувалися Укази Президента України про продовження дії воєнного стану в Україні та на час розгляду цієї справи воєнний стан в Україні триває.
Станом на 24 лютого 2022 року трудова книжка приймалася на території України без спеціального посвідчення в силу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, дія якої була зупинена лише Законом №2783-IX від 01.12.2022, тому трудова книжка з відповідними записами підлягає прийняттю на території України без спеціального посвідчення (проставлення апостиля).
Таким чином, під час вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж набутий позивачем на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території республіки білорусь та інших держав - учасниць СНД.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі №555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі №646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі №291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд приходить переконання, що рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком прийняте відповідачем не на підставі та не у спосіб, що визначені законодавством України, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, а тому є протиправним та підставно скасовано судом першої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, відтак рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення. 
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2025 року у справі №140/6857/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	С. М. Шевчук