ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/622/26; 22-ц/821/621/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №710/675/25 Категорія: 311010000 	Побережна Н.П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Новіков О. М., 	
судді	Василенко Л. І., Фетісова Т. Л.,	
секретар 	Костенко А.І.,	

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2025 року та на додаткове рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Віва Капітал» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
в с т а н о в и в :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з казаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд: 
визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «ФК «Віва Капітал» від 14 лютого 2025 року № 14/02/25 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Черкаського відділення № 1 ТОВ «ФК «Віва Капітал» і поновити її на роботі на вказаній посаді;
стягнути з ТОВ «ФК «Віва Капітал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 14 лютого 2025 року по 19 травня 2025 року в сумі 111 328 грн. 60 коп.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Віва Капітал» укладено трудовий договір, за яким останню призначено на посаду начальника Черкаського відділення №1 ТОВ «ФК «Віва Капітал», та передбачено випробувальний термін тривалістю три місяці. 
При прийомі на роботу позивачем було написано дві заяви, а саме: про призначення та звільнення з вказаної посади. 
Під час здійснення трудових обов`язків жодних нарікань щодо роботи позивач не отримувала. Проте, після півтора місяця проходження випробувального терміну, ТОВ «ФК «Віва Капітал» повідомило про звільнення. Оскільки з наказом про звільнення ознайомлено ОСОБА_1 не було, то, відповідно, склали акт про відмову від ознайомлення.
На скаргу до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 отримала відповідь про те, що 14 лютого 2025 року за резолюцією директора її було звільнено згідно журналу реєстрації заяв з кадрових питань а також виплачені розрахункові кошти, трудовий договір був припинений за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України. У зв`язку з тим, що згоди на звільнення позивач не надавала, а тому звернулась до суду за захистом своїх порушених трудових прав.
Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
19 листопада 2025 року ТОВ «ФК «Віва Капітал» звернулося до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
Додатковим рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Віва Капітал» 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалюючи рішення суду про відмову у позові, суд обґрунтував свій висновок тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження незаконного звільнення з посади. 
Крім того, судом враховано, що уповноваженим державним органом здійснено перевірку порушення трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 , за результатами якої не встановлено порушення відповідачем вимог чинного законодавства.
Суд критично оцінив доказ позивача про наявність кримінального провадження щодо порушення трудового законодавства при звільненні, оскільки внесення до ЄРДР кримінального провадження не доводить винуватість особи у незаконному звільненні, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн., суд врахував, що такий розмір відповідає критерію складності, тривалості розгляду, розумності розміру таких витрат та принципу співмірності з наданими адвокатом послугами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, оскільки вони є незаконними, ухваленими з порушеннями норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що під час розгляду справи судом не враховано, що ОСОБА_1 ніякої заяви про звільнення не писала та дирекції підприємства не передавала, а тому реального, добровільного волевиявлення на припинення трудового договору із звільненням за угодою сторін не було і таке звільнення проведено неправомірно.
Щодо неправомірності стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн. вказує, що розмір таких витрат не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та суперечить принципу розподіл таких витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ТОВ «ФК «Віва Капітал», вказано, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не дають підстав для зміни чи скасування судових рішень, які є законними і їх висновки повністю відповідають обставинам справи та нормам чинного законодавства.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доводи сторін, дослідивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2024 року ОСОБА_1 написала заяву про прийняття її на посаду начальника Черкаського відділення № 1 ТОВ ФК «Віва Капітал» з 25 грудня 2024 року (а.с. 5, 64 т. 1).
ТОВ ФК «Віва Капітал» виданий наказ № 23/12/24/1 від 23 грудня 2024 року про прийняття на роботу ОСОБА_1 на посаду начальника Черкаського відділення № 1 зі строком випробування три місяці з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 6, 65 т. 1).
25 грудня 2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ ФК «Віва Капітал» укладено безстроковий трудовий договір, за яким ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника Черкаського відділення № 1 з випробувальним терміном 3 місяці, про що зазначено у розділі 10 даного договору (а.с. 3-4 т.1).
11 лютого 2025 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення з займаної посади за згодою сторін п. 1 ст. 36 ЗКпП з 14 лютого 2025 року з резолюцією директора про підготовку наказу на звільнення 14.02.2025 (а.с. 74 т. 1). 
Згідно з наказом № 14/02/25 від 14 лютого 2025 року про припинення трудового договору (контракту), ОСОБА_1 звільнена із посади начальника Черкаського відділення № 1 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за три дні невикористаної відпустки (а.с. 75 т. 1). 
Відповідно до акту відмови від ознайомлення з наказом про звільнення від 14 лютого 2025 року ОСОБА_1 ознайомилась з наказом про припинення трудового договору від 14 лютого 2025 року № 14/02/25 та повідомленням про нараховані суми належні працівникові при звільненні, проте підписувати вищевказані документи відмовилась (а.с. 7, 66 т. 1). 
За даними витягу з книги обліку руху трудових книжок і вкладишів, розпочатої 01 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 отримала трудову книжку, про що свідчить її підпис у графі розписка працівника в отриманні трудової книги на аркуші 21 книги, запис номер 122 (а.с. 76 т. 1). 
28 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Центрального міжрегіонального управління державної служби з питань праці щодо проведення перевірки на ТОВ ФК «Віва Капітал» з підстав порушення трудового законодавства під час звільнення з посади начальника Черкаського відділення № 1 (а.с. 91-93 т. 1).
За даними акту № Ц/ЧК/4683/440 від 14 березня 2025 року, складеного Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці при проведенні перевірки на ТОВ «ФК «Віва Капітал» (за зверненням громадянки ОСОБА_1 ) було винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 14 березня 2025 року, зокрема про порушення п. 3 ч. 1 ст. 29 КЗпП України (не було ознайомлено ОСОБА_1 із положенням про преміювання працівників) (а.с. 89-90 т. 1). Інших порушень не встановлено.
За даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 27 травня 2025 року зареєстроване кримінальне провадження № 12025255330000500 від 14 травня 2025 року, правова кваліфікація ч. 1 ст. 358 КК України за заявою ОСОБА_1 про підробку службового документу, а саме заяви про звільнення.
Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.
Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляли собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. 
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно зі ст. 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу. В період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
Статтею 27 КЗпП України передбачено, що строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.
У пункті 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін. 
У разі коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України застосовується у разі взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Водночас саме оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена п. 1 ст. 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
При цьому законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.
Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі №359/5905/18.
Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
Якщо роботодавець і працівник домовилися про певну дату припинення трудового договору, працівник не має права відкликати свою заяву про звільнення. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Крім того, нормами КЗпП України для власника або уповноваженого ним органу не передбачено обов`язку приймати відкликання працівником своєї заяви про звільнення у разі досягнення домовленості про звільнення за угодою сторін.
Згідно з усталеною судовою практикою Верховного Суду при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості можливе лише у разі взаємної згоди на це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
Про необхідність взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу та працівника щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України зазначено також у постановах Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 759/11508/16-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 404/6236/19, від 07 жовтня 2020 року у справі № 234/3268/19 та інших.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. 
Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. 
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 79, 80 ЦПК України). 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
За обставинами цієї справи ОСОБА_1 , перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах на випробувальному терміні, 11 лютого 2025 року написала заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) з 14 лютого 2025 року, на якій наявна резолюція директора про підготовку наказу про звільнення.
Згідно з наказом № 14/-2/25 від 14 лютого 2025 року про припинення трудового договору, ОСОБА_1 звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористані дні відпустки та 14 лютого 2025 року отримала трудову книжку, про що свідчить її підпис у графі розписка працівника в отриманні трудової книжки.
Уповноваженим державним органом здійснено перевірку порушення трудового законодавства під час звільнення ОСОБА_1 , за результатами якої не встановлено порушень під час процедури звільнення позивача. Виплата розрахункових коштів, зокрема заробітної плати та компенсація невикористаної відпустки проведена відповідно до норм законодавства, а саме: в день звільнення.
Отже, суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами дійсно існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою, було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення, позивач не заявляв про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін та була згода власника про припинення трудового договору дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів у розумінні статей 76-78 ЦПК України на підтвердження вчинення на нього тиску відповідачем під час написання заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін. Сукупність встановлених судом фактів свідчить про домовленість між роботодавцем та працівником про звільнення на підставі угоди сторін, тому звільнення позивача було правомірним.
Доводи апеляційної скарги про наявність кримінального провадження від 14 травня 2025 року за ознаками ч. 1 ст. 358 КК України про підробку службового документу про звільнення, що може свідчити про вчинення відповідачем кримінального правопорушення, колегія суддів оцінює критично, оскільки внесення до ЄРДР кримінального провадження не доводи винуватість відповідача у незаконному звільненні так як відповідно до ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і не встановлено обвинувальним вироком суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 ніякої заяви про звільнення не писала і її волевиявлення на звільнення не було не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами і навпаки спростовуються встановленими обставинами справи. Під час розгляду справи позивач не скористався своїм правом на заявлення відповідного клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для доведення вищевказаних обставин.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду першої інстанції.
Щодо оскарження додаткового рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 68-70 т. 1) просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 32 100,00 грн. 
У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року у справі № 671/1957/20 вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
На підтвердження надання юридичних послуг представником відповідача були надані наступні документи: копію ордера серія СА №1124903 від 10 червня 2025 року (а.с. 72, 100 т. 1); копію договору про надання правової допомоги № 1 від 02 січня 2025 року (а.с. 97-99 т. 1), копію рахунка №11/11-06 від 11 червня 2025 року на суму 32 100 грн. (а.с. 101 т. 1), копію платіжної інструкції № LK666/2 від 11 червня 2025 року на суму 32 100 грн. (а.с. 102 т. 1), копію акту виконаних робіт від 13 листопада 2025 року відповідно до договору про надання правової допомоги № 1 від 02 січня 2025 року (а.с. 79 т. 2).
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
За даними акту виконаних робіт від 13 листопада 2025 року (а.с. 79 т. 2) відповідно до договору про надання правової допомоги № 1 від 02 січня 2025 року, який підписаний АБ «Грушевий Ю.В.» (виконавець) та ТОВ «ФК «Віва Капітал», виконавець надав наступні послуги щодо захисту інтересів ТОВ «ФК «Віва Капітал», щодо судової справи № 710/675/25 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі: опрацювання матеріалів 2 години; надання усної консультації 1 година; підготовка пропозицій щодо стратегії захисту 2 години; опрацювання матеріалів перевірки органу держпраці по результатам скарги ОСОБА_1 , підготовка відзиву на позовну заяву 2 год; участь у судових засіданнях 9 год, без урахування часу на дорогу Черкаси-Шпола. Сторони домовилися, що вартість наданих робіт складає 32 100 грн., які були сплачені клієнтом на підставі рахунку №11/11-06 у вигляді 100 % авансування оплати послуг 11 червня 2025 року.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такі висновки містяться в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 2040/6747/18.
Визначаючи розмір витрат на правничу допомогу у даній справі, колегія суддів вважає, що вказана сума стягнутих витрат повинна бути зменшена до 5 000,00 грн. врахувавши фактичні обставини, критерій складності, тривалість розгляду справи, а також принципи розумності та пропорційності таких витрат. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду підлягає залишенню без змін, а додаткове рішення - зміні на підставі викладених вище обгрунтувань.
Відповідно апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 35, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 13 листопада 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 08 грудня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої суми витрат на правову допомогу з 10 000,00 грн. до 5 000,00 грн.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 31 березня 2026 року.

Суддя-доповідач   

Судді