КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 359/13725/25 Головуючий у суді І інстанції: Муранова-Лесів І.В.
провадження № 22-ц/824/7911/2026 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Яковлева Дмитра Ельовича, який представляє інтереси Селянського (фермерського) господарства «Яковлев» на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Селянського (фермерського) господарства «Яковлев», Голови селянського (фермерського) господарства Яковлева Руслана Ельовичадо Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, Бориспільської районної державної адміністрації у Київській області, Бориспільської міської територіальної громади про визнання державного акту на право користування землею дійсним та скасування державної реєстрації кадастрових номерів,

ВСТАНОВИВ:

19 листопада 2025 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла вище зазначена позовна заява, з проханням : визнати державний акт 111-КВ № 0118805 виданий 23 квітня 2001 року для ведення селянського фермерського господарства ( СФГ «Яковлев») таким, що не втратив чинність та є дійсним; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області скасувати реєстрації кадастрових номерів № 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388; скасувати державну реєстрацію кадастрових номерів № 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Яковлев Д.Е. подав до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та просив позовні вимоги задовольнити.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що предметом спору в цій справі є вимоги СФГ «Яковлев» до ГУ Держгеокадастру про скасування реєстрації кадастрових номерів 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388.
Позивач вважає, що відповідач протиправно зареєстрував земельні ділянки з кадастровими номерами 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388, оскільки такі частково накладаються на землі СФГ «Яковлев», які перебувають у його користуванні на підставі Державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70 від 23.04.2001.
ГУ Держгеокадастру зазначило, що спірні земельні ділянки зареєстровані на праві власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
З`ясувано, що земельна ділянка з кадастровим номером 3220886700:07:004:0387 площею 2 га зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 ; земельна ділянка з кадастровим номером 3220886700:07:004:0388 площею 2 га зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 .
Доказів про наявність у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 статусу підприємців матеріали не містять.
Таким чином, спір у цій справі є спором, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно (земельні ділянки) іншими особами, за якими зареєстровані речові права на це майно, - фізичними особами, які не є підприємцями.
Саме із цих підстав зазначений спір не належить до юрисдикції господарських судів та має бути вирішений за правилами цивільного судочинства.
Також враховує, що хоча власники спірних земельних ділянок (фізичні особи) не зазначені позивачем під час подання позову як відповідачі, проте вказана обставина не може бути підставою для розгляду спору господарськими судами, адже предмет спору безпосередньо стосується прав і обов`язків таких фізичних осіб.
03 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Бориспільської міської ради - Волошиної Ю.Г., просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 21.11.2025 року залишити без змін.
04 березня 2026 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області - Мельниченко М.С., в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду від 21.11.2025 року залишити без змін.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки фермерські господарства є юридичними особами, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної або комунальної власності, підвідомчі господарським судам.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.
Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Статтею 20 ГПК України встановлені особливості предметної та суб`єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, та встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, які виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем. Спори щодо користування землями фермерського господарства, у тому числі з центральним органом виконавчої влади, який реалізує політику у сфері земельних відносин, з іншими юридичними особами розглядаються господарськими судами.
Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про фермерське господарство» відносини, пов`язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України. Тобто спеціальним нормативно-правовим актом у таких правовідносинах є Закон України «Про фермерське господарство».
За частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою..
Тобто можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства як форми підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією.
Надання (передача) фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства. Натомість відсутність такої реєстрації протягом розумного строку є невиконанням умов закону для отримання земельної ділянки з метою ведення фермерського господарства.
Зі змісту положень статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» вбачається, що земельні ділянки, які використовуються фермерським господарством на умовах оренди, входять до складу земель фермерського господарства.
З комплексного аналізу норм статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» можна зробити висновок, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство мало бути зареєстроване в установленому законом порядку і з дати реєстрації набути статусу юридичної особи. З цього часу землекористувачем земельної ділянки є фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась.
Фермерські господарства створюються для вироблення товарної сільськогосподарської продукції, здійснення її переробки та реалізації з метою отримання прибутку.
Відповідно статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Таким чином, і відповідно до статті 1 Закону України «Про фермерське господарство», і відповідно статті 42 ГК України фермерське господарство є формою підприємницької діяльності, а надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення власної підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб.
Тобто земельні відносини, які є основою створення та діяльності фермерського господарства, проходять у динаміці два етапи:
1) отримання засновником фермерського господарства права (власності або оренди) на землю як передумова створення фермерського господарства;
2) створення фермерського господарства, внаслідок чого особу засновника заміщує фермерське господарство як землекористувач, який веде господарську діяльність на земельній ділянці.
Цей комплекс відносин є нерозривним, одне не існує без іншого в межах легітимної процедури створення фермерського господарства.
Хоча, як зазначалося вище, земельна ділянка надається фізичній особі, однак метою надання є подальше створення фермерського господарства як суб`єкта підприємництва (господарювання) з переданням цьому суб`єкту земельної ділянки. Отже, в процесі створення фермерського господарства його засновник має обмежені правомочності щодо землі, оскільки його обов`язком є створення фермерського господарства, що і буде користувачем цієї землі.
Аналізуючи відносини щодо створення фермерського господарства і набуття ним права власності (користування) землею, можна зробити висновок, що de jure отримує землю фізична особа - засновник фермерського господарства, однак de facto він діє в інтересах створюваного ним фермерського господарства.
У спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Адже господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб- підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання.
Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 жовтня 2022 року (справа №922/1830/19).
Встановлено, що предметом в цій справі є вимоги СФГ «Яковлев» до ГУ Держгеокадастру про скасування реєстрації кадастрових номерів 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388.
Позивач вважає, що відповідач протиправно зареєстрував земельні ділянки з кадастровими номерами 3220886700:07:004:0387 та 3220886700:07:004:0388, оскільки такі частково накладаються на землі СФГ «Яковлев», які перебувають у його користуванні на підставі державного акту на право постійного користування землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 70 від 23.04.2001 року.
Приймаючи до уваги наведений вище висновок Великої Палати Верховного Суду, а також те, що предметом позовних вимог у даній справі є правомірність користування землею СФГ «Яковлев» та виділення особам ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), які не залучені до участі у справі та користування ними землями фермерського господарства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правомірно відмовив у відкритті провадження у справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Доводи апеляційної скарги про те, що спір у цій справі є спором, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно (земельні ділянки) іншими особами, за якими зареєстровані речові права на це майно, фізичними особами, які не є підприємцями, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки спір виник з приводу реалізації права користування земельною ділянкою для здійснення господарської діяльності, тому такий спір відповідно до вимог законодавства підлягає розгляду саме господарським судом.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Яковлева Дмитра Ельовича, який представляє інтереси Селянського (фермерського) господарства «Яковлев» залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено «12» березня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко