ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1309/26 Справа № 176/3631/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гусейнов К. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Космачевської Т.В., 
суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Карпенка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лапшин Володимир Валентинович, на ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року в цивільній справі номер 176/3631/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивачка просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти та рухоме або нерухоме майно які належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в межах суми 120490,00 грн.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивачка посилалась на те, що відповідач майже через рік після розлучення, в тайні від неї та без її згоди продав автомобіль Citroen Jumper, 2198, (2008 року випуску), номер кузова НОМЕР_1 , який був придбаний під час шлюбу, тому на підставі ст.60 СК України він є спільним сумісним майном. Відповідно позивачка має право на грошову компенсацію яка становитиме 1/2 частки від загальної вартості і сума компенсації становитиме 120490,00 грн. 
Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна — відмовлено.
Із вказаним судовим рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лапшин В.В., подала апеляційну скаргу, в якій просила апеляційний суд скасувати ухвалу Жовтоводського міського суду від 16.09.2025 року про відмову в задоволені заяви про забезпечення позову та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Доводами апеляційної скарги наведено, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою.
В заяві про забезпечення позову чітко зазначено, що між сторонами дійсно виник спір, в зв`язку з тим, що відповідач після розлучення, намагаючись приховати спільне нажите майно. яке було зареєстроване на його ім`я, без згоди позивачки протиправно в тайні від неї розпорядився і продав його. Відповідач вже вчинив протиправні дії відносно майна, яке також належить позивачці, і саме арешт майна може забезпечити від негативних дій в майбутньому при реалізації судового рішення.
Оскільки примусовим виконанням рішень суду і до яких відноситься ухвала про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» покладається на виконавчу службу, і саме розшук, виявлення майна та коштів, а також банківських рахунків боржника і визначення вартості майна та арешт цього майна здійснюється виконавцями.
На думку позивачки, якщо наразі у відповідача і немає такого майна, але воно може з`явитися під час розгляду справи у вигляді отримання зарплатні, якогось доходу, прибутку, подарунку та будь що і саме забезпечення позову допоможе в реалізації у подальшому стягнення коштів з відповідача.
Суд для з`ясування питань, які виникли під час ознайомлення зі заявою про забезпечення позову, міг застосувати норми ч. 3 ст. 153 ЦПК України та викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову. Але суд першої інстанції не реалізував наведену норму, а застосовуючи надмірний формалізм, відмовив в задоволені заяви про забезпечення позову.
Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Лапшин В.В. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Сербін Б.О. апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити. 
Заслухавши суддю – доповідача, представника позивачки, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що у вересні 2025 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивачка просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти та рухоме або нерухоме майно, які належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах суми 120490,00 грн.
Відмовляючи в задоволенні вимог заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення цієї заяви.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову, зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 цієї статті, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Судом встановлено, що у вересні 2025 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.
Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій позивачка просила забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти та рухоме або нерухоме майно, які належать ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах суми 120490,00 грн.
Заява не містить будь-яких відомостей, що заявник чи її представник вчиняли будь-які дії щодо самостійної ідентифікації майна відповідача з відкритих джерел або через інформаційні запити. 
Судом першої інстанції вірно встановлено, що заявниця у своїй заяві не навела доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, чи призведе до порушення прав позивача, не надала підтвердження наміру відповідача навмисно ухилитися від виконання рішення суду.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивачки про вжиття заходів забезпечення позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є хибними.
Апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Суд у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Лапшин Володимир Валентинович, залишити без задоволення, ухвалу Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2025 року – без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 16 лютого 2026 року.

Суддя: