Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Єдиний унікальний номер №943/337/26 
Провадження № 2/943/842/2026 
07 квітня 2026 року м. Буськ

Буський районний суд Львівської області у складі судді Коса І.Б, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні суду в м. Буську цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
в с т а н о в и в :
позивач ТОВ «Споживчий Центр» через представника за довіреністю Медведєву Н.О. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14 296,00 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 31 липня 2024 року між сторонами укладено Кредитний договір (оферти) №31.07.2024-100001159, згідно якого відповідач отримав у позивача шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 6000,00 грн., строком на 124 днів (дата повернення кредиту - 01.12.2024), зі сплатою комісій за надання та обслуговування кредиту, а також зі сплатою процентної ставки у розмірі 1% на день за користування цим кредитом, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки. Однак, взятих на себе зобов`язань за цим договором відповідач не виконав, що призвело до виникнення у нього заборгованості перед позивачем на загальну суму 14 296,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 376 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 9300 грн., комісії за надання кредиту в сумі 540 грн. та додаткової комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1080 грн., а також неустойки в сумі 3000 грн. Оскільки відповідач добровільно не сплачує вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 05.03.2026 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач  ОСОБА_1 скористався своїм процесуальним правом, навправивши до суду відзив на позовну заяву (вх. №2248/26 від 19.03.2026), де проти задоволення позовних вимог заперечив, оскільки на його думку матеріали справи не містять належних і допустимих доказів перерахування йому кредитних коштів у розмірі 6000 грн. за спірним кредитним договором. Крім того, відповідач  ОСОБА_1 вважає, що через введений в Україні воєнний стан, не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення із відповідача штрафних санкцій за договором позики на підставі ст. 625 ЦК України, зокрема штрафних санкцій (неустойки) в сумі 3000 грн., оскільки це суперечить імперативним приписам п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Також вважає, що заявлені позивачем до стягнення з нього процентів за кредитом у розмірі 9300 грн. не відповідає тілу кредиту в сумі 376 грн., що є неспівмірним із тілом кредиту та є економічно необгрунтованим розміром. Крім того, відповідач  ОСОБА_1 заперечує проти комісії за надання кредиту в сумі 540 грн. та додаткової комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1080 грн., оскільки вважає такі вимоги щодо комісій несправедливими, що не могли бути включені в договір зі споживачем та є підставою для визнання таких положень недійсними, а тому вважає нікчемною вимогу щодо стягнення комісій за кредитом та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Крім того, від представника позивача Чехун Ю.В. до суду надійшла відповідь на відзив (вх. №2477/26 від 27.03.2026), де представник позивача заперечує доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву, оскільки ним не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень або на спростування доводів позивача. Натомість, щодо факту укладення між сторонами Кредитного договору №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року зазначив, що відповідач підписав вказаний кредитний договір за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний останнім, як фінансовий, не заперечивши, що відповідний засіб зв`язку належить йому, або що на час укладення спірних договорів він втратив вказаний засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування. Також, підписуючи оферту, підтвердив той факт, що розуміє умови на яких укладається договір. Отже, із вищевикладеного вбачається, що Кредитний договір №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року був укладений у відповідності до Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем було перераховано кошти на картковий рахунок відповідача за допомогою інтернет-еквайрингу, що відповідає приписам п. 11 ч. 1 ст. 1, ч. 4 ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги». Отже, позивач надав на підтвердження доказ видачі кредитних коштів, що є первинним платіжним документом у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», оскільки містить усі відомості щодо платіжної операції у відповідності вищезазначеного закону, а відтак - належним та допустимим доказом видачі коштів відповідачу. Відтак із змісту кредитного договору вбачається, що відповідач самостійно зазначив номер платіжного засобу, на який були перераховані кредитні кошти, а також підтвердив власним підписом достовірність наданих відомостей. Зазначені обставини свідчать не лише про формальне укладення договору, а й про визначення сторонами конкретного способу виконання зобов`язання кредитодавця щодо надання кредиту. Сторона позивача наголошує, що зазначаючи у відзиві про відсутність доказів перерахування кредитних коштів, сторона відповідача не надала до суду виписки по рахунках відповідача в банківських установах, у тому числі по рахунку, який відповідач зазначив в договорі, як номер особистого платіжного засобу, на спростування доказів, наданих стороною позивача. З огляду на вищезазначене, представник позивача вважає, що відповідач, з метою отримання послуг з онлайн-кредитування, скористався ідентифікацією особи через BankID. Відтак, від центрального вузла системи BankID Національного банку України були отримані зокрема дані, які однозначно ідентифікують відповідача. Крім того, представник позивача вважає, що загальні витрати за споживчим кредитом є співмірними, враховуючи строк кредитування. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування, зокрема, у порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України, позивачем не здійснювалось, а позовні вимоги не заявлялись. Крім того, звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості долучених до матеріалів справи позивачем, а за висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.07.2018 року в справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Крім того, представник позивача заперечує проти доводів відповідача щодо безпідставності вимог про стягнення комісій за надання кредиту та його обслуговування, оскільки комісія пов`язана із перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника та використання стороннього сервісу інтернет-еквайрингу, а положення чинного законодавства та судової практики Верховного Суду дозволяють встановлювати позичальнику в кредитному договорі умови про комісію за надання кредиту. Крім того, відповідач підтвердив своїм підписом таке положення в кредитному договорі, зобов`язавшись його виконати, а за відсутності доказів оскарження відповідачем умов договору щодо встановлення комісій відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача. Крім того, на думку представника позивача, за договорами, укладеними з 24.01.2024 року, кредиторам дозволено здійснювати нарахування неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання зобов`язань. Відтак, представник позивача просила заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Разом із тим, відповідач  ОСОБА_1 направив свої пояснення щодо відповіді на відзив (вх. №2668 від 03.04.2026), у яких проти позовних вимог заперечує. Звертає увагу на те, що позивач не долучив жодних доказів перерахування йому кредитних коштів, графіку погашення та виписки по кредитному договору, а відповідний лист ТОВ «УПР» не можна брати до уваги, який не є стороною в справі, оскільки містить інформацію про перерахування 6000 грн. на невідомий банківський рахунок. Проте, якщо навіть врахувати цей доказ, то вказівка у позовній заяві на тіло кредиту в сумі 376 грн. не відповідає цьому. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що нарахування в період воєнного стану пені, неустойки та інших штрафних санкцій є забороненим, а тому вважає таке нарахування неправомірним та просить у задоволенні позовних вимог відмовити.
Згідно частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи із таких мотивів.
Згідно статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до приписів ст. 12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено, що 31 липня 2024 року між ТОВ «Споживчий Центр» та  ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферти) №31.07.2024-100001159, згідно якого відповідач отримав у позивача шляхом перерахунку грошові кошти в розмірі 6000,00 грн., строком на 124 днів (дата повернення кредиту - 01.12.2024), зі сплатою процентної ставки у розмірі 1% на день за користування цим кредитом, а також зі сплатою комісії за надання кредиту в сумі 540 грн. та за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 540 грн. у кожному з 2 чергових періодів, що їх зобов`язався повернути та сплатити відсотки
Разом із тим, як убачається із матеріалів справи, що 31 липня 2024 року відповідач ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Споживчий центр» вищевказаний кредитний договір шляхом підписання своїм електронним підписом таких документів: Пропозиції про укладення кредитного договору (оферта), Заявки на отримання кредиту (кредитної лінії), Інформаційного повідомлення позичальника  ОСОБА_1 , наклавши на них одноразовий ідентифікатор «Е923», шляхом підтвердження відповідачем 31.07.2024 о 12:18 год. за допомогою СМС через власний номер телефону НОМЕР_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» вищевказаний договір укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором (абзац другий ч. 1 ст. 12 цього Закону).
Так, на виконання зазначених вище вимог законодавства, відповідачем ОСОБА_1 було використано одноразовий ідентифікатор «Е923» для підписання Кредитного договору №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року.
Згідно умов Кредитного договору, позивач (кредитодавець) взяв на себе зобов`язання надати відповідачу (позичальнику) кредит шляхом надання йому грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а останній зобов`язався повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування (01.12.2024) та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим Договором, зокрема, на таких умовах: сума кредиту 6000,00 грн.; стандартна процентна ставка 1% в день; комісія за надання кредиту в сумі 540 грн. та за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 540 грн. у кожному із 2 чергових періодів; строк кредитування 124 днів з дня надання кредиту (31.07.2024).
Як убачається із матеріалів справи, що позивач ТОВ «Споживчий центр» виконало взяті на себе зобов`язання за вищевказаним кредитним договором у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, відповідно до умов укладеного Кредитного договору №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024, шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 6000,00 грн. на банківську картку відповідача ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 (номер транзакції в системі iPay.ua - 467975988), що підтверджується листом ТОВ «УПР» №222-1602 від 16.02.2026 про зарахування коштів на вказану карту відповідача та інформацією з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача.
Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).
Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у статті 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним у статті 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (ч. 12 ст. 11 цього Закону).
Відповідно до абзацу другого частини другої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст. 205, ст. 207 ЦК України).
Згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, Суд виснував про безпідставність доводів позичальника, який покликався на те, що він не підписував кредитний договір у електронній формі та не погоджував його істотні умови, а також про відсутність правових підстав для визнання недійсним вказаного кредитного договору, підписаного позивачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що передбачено положеннями Закону України «Про електронну комерцію», а за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. При цьому, Судом констатовано, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору, як комбінація цифр і/або букв, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.
Тотожні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду, зокрема у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, де Суд, відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору в електронній формі, виснував, що без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19 констатовано, що при оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (вебсайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Відтак, суди встановили, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому, особа через особистий кабінет на вебсайті відповідача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання кнопки «погоджуюсь», після чого ТОВ «Гоуфінгоу» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який позивач і використала для підтвердження підписання кредитного договору.
Подібні правові висновки щодо правомірності укладання сторонами кредитного договору в електронній формі та його відповідність вимогам закону, в тому числі Закону України «Про електронну комерцію», містять постанови Верховного Суду від 12 січня 2021 року в справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року в справі №234/7159/20 (суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині).
Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 04 грудня 2023 року в справі №212/10457/21, Суд, встановивши, що оспорювані позивачем відповідні кредитні договори укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідних договорів недійсними.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року в справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року в справі №757/40396/20 та інших, які обґрунтовано враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні спору. У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивачем не доведено порушення його прав при укладенні відповідних договорів, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), як і не надано належних доказів укладення договорів від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення, перерахування кредитних коштів не на його рахунок.
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Згідно частини першої статті 1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 
За змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України).
Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи (ч. 13 ст. 11 цього Закону).
Згідно абзацу другого частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами згідно із статтею 64 Цивільного процесуального кодексу України, статтею 36 Господарського процесуального кодексу України та статтею 79 Кодексу адміністративного судочинства України.
Частинами другою і третьої статті 100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній корпії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис, а також у паперових копіях електронного доказу, що не вважається письмовим доказом.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Згідно частини шостої статті 11 цього Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відтак, ураховуючи встановлене, суд приходить до висновку, що відповідач ознайомився і погодився із умовами електронного Кредитного договору (його складових частин) №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024, який відповідач ОСОБА_1 підписав одноразовим ідентифікатором «Е923» у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію». Згідно цього Договору відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 6000,00 грн. шляхом перерахування грошових коштів у розмірі 6000,00 грн. на банківську картку відповідача ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 (номер транзакції в системі iPay.ua - НОМЕР_3 ), що підтверджується листом ТОВ «УПР» №222-1602 від 16.02.2026 про зарахування коштів на вказану карту відповідача, що відповідає ч. 4 ст. 31 закону України «Про платіжні послуги» та інформацією з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача, а також спростовує доводи відповідача ОСОБА_1 про відсутність доказів про зарахування коштів на його банківську карту, а його доводи про перерахування 6000 грн. на невідомий банківський рахунок (НОМЕР_6) спростовується тим, що вказані реквізити належного відповідачу електронного платіжного засобу для надання коштів позичальнику за даним договором вказані відповідачем ОСОБА_1 під час укладення ним електронного Кредитного договору (його складових частин) №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024.
В силу приписів статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Як слідує із долученої до позовної заяви Довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024, що заборгованість позичальника ОСОБА_1 по вищевказаному кредитному договору за обумовлений договором період із 31.07.2024 по 31.01.2026 становить загальну суму в розмірі 14 296,00 грн., що складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 376 грн., нарахованими відсотками на кредит у розмірі 9300 грн., комісії за надання кредиту в сумі 540 грн. та додаткової комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1080 грн., а також неустойки в сумі 3000 грн.
Проте, відповідач ОСОБА_1 не надав до суду належних та допустимих доказів, які би спростовували вищевказаний розрахунок суми боргу, як і не надано доказів щодо належного виконання ним умов Кредитного договору. 
Отже, за відсутності будь-яких інших доказів у справі щодо розміру заборгованості відповідача перед позивачем та погашення ним такої заборгованості, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості останнього перед позивачем на загальну суму в розмірі 11 296,00 грн., чого відповідач не спростував, що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісіями. Отже, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Споживчий центр»» у розмірі 11 296,00 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими процентами та комісією.
Разом із тим, суд погоджується із доводами відповідача ОСОБА_1 та вважає, що не підлягають до задоволення позовні вимоги в частині стягнення із відповідача на користь позивача неустойки за Кредитним договором №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року в розмірі 3000 грн., виходячи із таких мотивів.
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Як убачається із матеріалів справи, що згідно долученої до позовної заяви Довідки-розрахунку про стан заборгованості за кредитним договором №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року слідує, що представником позивача при нарахуванні загальної суми заборгованості позичальника ОСОБА_1 по вищевказаному кредитному договору, серед іншого, нараховано неустойку в сумі 3000 грн., що суперечить п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, в силу якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). 
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 21 січня 2025 року справа №751/3052/23 виснував, що тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відтак, зважаючи на запровадження 24 лютого 2022 року в Україні воєнного стану, що на сьогодні не припинений та не скасований, а кредитний договір укладено під час дії воєнного стану (31.07.2024), а тому заявлена вимога про стягнення із відповідача на користь позивача неустойки за Кредитним договором №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року в розмірі 3000 грн., нарахованої під час дії воєнного стану, є незаконною та не може бути стягнута.
Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 11296,00 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісіями.
Разом із тим, як убачається зі справи, що відповідач ОСОБА_1 , не заперечуючи факту укладення кредитного договору, заперечує факт перерахування йому суми кредиту в розмірі 6000 грн., що спростовується фактом перерахування грошових коштів у розмірі 6000,00 грн. на банківську картку відповідача ОСОБА_1 за № НОМЕР_2 (номер транзакції в системі iPay.ua - НОМЕР_3 ), що підтверджується листом ТОВ «УПР» №222-1602 від 16.02.2026 про зарахування коштів на вказану карту відповідача та інформацією з центрального вузла Системи BankID НБУ на електронний запит на ідентифікацію з даними користувача.
Крім того, у поданому відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_1 вважає заявлені позивачем до стягнення з нього проценти за користування кредитом у розмірі 9300 грн. неспівмірними із тілом кредиту в сумі 376 грн., що є економічно необгрунтованим розміром, на думку відповідача.
Проте, суд вважає такі заперечення відповідача ОСОБА_1 необгрунтованими, оскільки спірний розмір процентів узгоджений відповідачем ОСОБА_1 , який положень Кредитного договору в частині розміру процентів за користування кредитом в судовому порядку не оспорював, враховуючи свободу договору та його обов`язковість для сторін, неможливість односторонньої відмови від договору, презумпцію правомірності правочину (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 204, ст. 525, ч. 2 ст. 615, ст. 627, ст. 629 ЦК України), а також відсутність контррозрахунку відповідача щодо розміру його заборгованості перед позивачем. Крім того, суд не вбачає правових підстав для зменшення нарахованих відсотків, оскільки позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення процентів за користування кредитом, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитом, а не видом забезпечення виконання зобов`язання, а положеннями ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено дискрецію суду в частині зменшення виключно розміру неустойки та не поширюються на правовідносини щодо зменшення розміру процентів за користування кредитом.
Крім того, відповідач  ОСОБА_1 у поданому відзиві на позовну заяву заперечує проти комісії за надання кредиту в сумі 540 грн. та додаткової комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1080 грн., вважаючи такі вимоги щодо комісій несправедливими, що, на думку відповідача, не могли бути включені в договір зі споживачем та є підставою для визнання таких положень недійсними.
Проте, суд не погоджується із такими доводами сторони відповідача, виходячи із того, що п. 3.1 Кредитним договором №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року передбачено, що за цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити Проценти, Комісії. Також, п. 11 Заявки Кредитного договору №31.07.2024-100001159 від 31.07.2024 року передбачена комісія за надання кредиту в розмірі 540 грн., яка нараховуються і обліковується Кредитором у день видачі кредиту, із чим погодився відповідач ОСОБА_1 , підписавши електронний кредитний длговір та не оспорював його положень. Крім того, в силу п. 12 цього Договору сторонами також передбачена комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 540 грн. у кожному з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом. Комісія за обслуговування нараховується Кредитором та обліковується в перший день кожного з 2 чергових періодів, наступних за першим черговим періодом, сплачується згідно Графіку платежів. Комісія за обслуговування встановлюється (економічна сутність) за організацію та забезпечення надання інформаційної підтримки позичальника по телефону, в особистому кабінеті та на відділеннях, забезпечення надання можливості робити платежі онлайн на відділеннях, забезпечення надання можливості відновлення забутого паролю для входу в особистий кабінет як віддалено, так і на відділеннях, забезпечення інформування про дати сплати чергового платежу, консультаційні послуги, інші послуги, які прямо не вказані в даному пункті, однак, надання яких забезпечено Кредитодавцем та пов`язане з обслуговуванням кредитної заборгованості. До Комісії за обслуговування кредитної заборгованості не включено послуги, які Кредитодавець зобов`язаний надавати Позичальнику безоплатно відповідно до чинного законодавства, зокрема, за надання один раз на місяць на вимогу споживача інформації про споживчий кредит. Із цим погодився відповідач ОСОБА_1 та вказаних положень кредитного договору щодо комісій в судовому порядку не оспорював, оскільки доказів протилежного до суду не надано.
Крім того, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлювлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Тотожні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19. Відтак, суд вважає обгрунтованим нарахування позивачем комісії за надання кредиту в розмірі 540 грн., а також комісії за обслуговування кредитної заборгованості в загальному розмірі 1080 грн. у кожному з 2 чергових періодів (540х2), оскільки це передбачено умовами кредитного договору, погоджено відповідачем та не заборонено законодавством, а положення кредитного договору щодо комісії в судовому порядку відповідачем не оспорювалися.
Інші доводи відповідача суд вважає формальними і такими, що не спростовують заявлених позовних вимог, оскільки не знайшли свого підтвердження та спростовуються дослідженими судом доказами.
Крім того, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява №63566/00, § 23).
Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 11 296,00 грн., що є заборгованістю за тілом кредиту, нарахованими відсотками та комісіями.
Окрім того, у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 2662,40 грн., що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи. Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становитиме 2103,70 грн. (11296/14296х2662,40).
Ураховуючи викладене, керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, - 

у х в а л и в:
позов задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1  на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» заборгованість в сумі 11 296,00 грн. (одинадцять тисяч двісті дев`яносто шість гривень 00 копійок) та судовий збір у розмірі 2103,70 грн. (дві тисячі сто три гривень 70 копійок). 
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ТзОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-а, код ЄДРПОУ 37356833).
Представник позивача: Медведєва Наталія Олександрівна (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, РНОКПП  НОМЕР_4 ).
Відповідач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Суддя: І. Б. Кос