ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/612/24	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №6
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Ярош А.І.,
секретар судового засідання Полінецька В.С., 

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Савицький Д.С., за посвідченням;
від Миколаївської ОДА: не з`явився;
від ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області: не з`явився;
від Снігурівської міської ради: не з`явився;
від ДСГП «Ліси України»: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Миколаївської області
від 28 травня 2025 року (повний текст складено 09.10.2025)
у справі № 915/612/24
за позовом: Керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації)
до відповідачів: 
1. Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області,
2. Снігурівської міської ради
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України"
про: усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фонду шляхом визнання незаконними і скасування наказів з одночасним припиненням права комунальної власності, скасування державної реєстрації земельної ділянки

суддя суду першої інстанції: Олейняш Е.М.
місце винесення рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14, Господарський суд Миколаївської області
Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 11.02.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року Керівник Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області (далі – Прокурор) звернувся до Господарського суду Миколаївської області, в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) (далі також – Позивач) з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі також – Відповідач-1, Держгеокадастр) та Снігурівської міської ради (далі також - Відповідач-2, Міська рада), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" (далі також – третя особа, ДСГП «Ліси України), в якій заявник просив суд:
- усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (ЄДРПОУ 00022579) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039;
- усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (ЄДРПОУ 00022579) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області;
- усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (ЄДРПОУ 00022579) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.12.2020 №22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді, в особі Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області, у комунальну власність земельної ділянки площею 71,3641 га з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 (№135 Переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, що передаються у комунальну власність територіальної громади, в особі Снігурівської міської ради Миколаївської області, що є додатком до вказаного наказу), з одночасним припиненням державної реєстрації права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради (ЄДРПОУ 04056581), вчиненої у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.12.2020 (запис №39792793). 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України “Про прокуратуру”, встановлені порушення вимог законодавства при формуванні земельних ділянок сільськогосподарського призначення за рахунок земель державного лісового фонду та їх передачі у комунальну власність.
Так, прокурор зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району (на цей час – Баштанський район) Миколаївської області, загальною площею 467,1015 га. На підставі цієї технічної документації сформовано та зареєстровано у Державному земельному кадастрі, у тому числі, земельну ділянку площею 71,3641 га (кадастровий номер 4825782700:20:000:0039, дата реєстрації 16.12.2019), в межах Нововасилівської сільської ради колишнього Снігурівського району.
Зазначена ділянка сформована як землі запасу сільськогосподарського призначення державної власності. У подальшому, наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.12.2020 №22-ОТГ передано територіальній громаді, в особі Снігурівської міської ради Снігурівського району, у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 6136,7890 га, розташовані в межах території вказаної сільської ради, згідно з актом приймання-передачі. Відповідно до вказаного наказу, переліку, який до нього додавався та акту приймання-передачі від 08.12.2020, у комунальну власність передано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 (порядковий номер в акті 135). 
На підставі вказаного наказу 16.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за Снігурівською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039, про що вчинено запис № 39792793.
Водночас, за твердженням прокурора, згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО "Укрдержліспроект" від 29.03.20243 №03-377 та долученого до неї витягу з картографічної бази даних, вказана земельна ділянка розташована в межах 37 кварталу Снігурівського лісництва ДП “Березнегуватський лісгосп” та частково накладається на землі державного лісового фонду, загальна площа накладення складає 70,0 га. Вказане, на переконання прокурора, свідчить про те, що спірна земельна ділянка на час її інвентаризації та реєстрації у Державному земельному кадастрі, а також передачі її у комунальну власність і на теперішній час, частково належить до земель державного лісового фонду та не вилучались з постійного користування державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства. 
Посилаючись на ст. 116, 141, 149 Земельного кодексу України, прокурор зазначає, що вилучення земель державного лісового фонду для нелісогосподарських потреб належить до виключних повноважень Кабінету Міністрів України (на той час). Проте, рішення (розпорядження) про вилучення або припинення права постійного користування земельними ділянками, що перебувають у користуванні ДП “Баштанське лісове господарство” та інших лісогосподарських підприємств, зміну їх цільового призначення не приймались.
Враховуючи викладене, прокурор вважає, що накази Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ та від 08.12.2020 №22-ОТГ видані з порушеннями вимог земельного та лісового законодавства, оскільки стосуються земельної ділянки, яка не могла бути передана у комунальну власність, а тому підлягають скасуванню.
Також, на переконання прокурора, відновлення порушених інтересів держави потребує скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, яка була проведена саме на підставі незаконних наказів Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, враховуючи те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 частково (площею 70,0 га) накладається на землі державного лісового фонду, а отже не може в цій частині відноситися до земель сільськогосподарського призначення та існувати у встановлених межах.
Крім наведеного, прокурором у позовній заяві обґрунтовано підстави для представництва ним інтересів держави у даній справі.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/612/24 (суддя Олейняш Е.М.) позовні вимоги задоволені частково; усунуто перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039; усунено перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області; стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та зі Снігурівської міської ради на користь Миколаївської обласної прокуратури по 2 422,40 грн (з кожного) витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. 
В решті позову відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при проведенні інвентаризації земель було допущено порушення земельного законодавства щодо вилучення спірної земельної ділянки із земель державного лісового фонду та зміни її цільового призначення, оскільки відповідні повноваження станом на момент виникнення спірних правовідносин належали виключно до компетенції Кабінету Міністрів України, який відповідних рішень не приймав. Водночас, Державне спеціалізоване підприємство “Ліси України” також згоди на вилучення або відведення вказаної ділянки у комунальну власність не надавало. З огляду на вказане, місцевий господарський суд дійшов висновку, що наказ ГУ Держгеокадастру від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ видано з порушенням вимог земельного та лісового законодавства.
Також суд першої інстанції зазначив, що спірна земельна ділянка не може існувати у встановлених межах, а тому її державна реєстрація повинна бути скасована. При цьому, суд врахував, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). 
Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фонду шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, з одночасним припиненням речових прав на земельну ділянку (права власності територіальної громади в особі Снігурівської міської ради (код ЄДРПОУ 04056581, державна реєстрація якого (права) вчинена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.12.2020, запис №39792793) також підлягають задоволенню.
Водночас, судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову в частині визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.12.2020 № 22-ОТГ, у зв`язку з неефективністю обраного способу захисту прав, оскільки вказаний наказ фактично вичерпав свою дію виконанням - фактом передачі майна та реєстрації права за Сільською радою. Тому, суд виходив з того, що поновлення прав держави забезпечується саме скасуванням реєстрації ділянки та припиненням речового права, що унеможливлює подальше незаконне використання лісових земель не за призначенням.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/612/24 в частині відмови у позові та прийняти нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі.
Узагальнено доводи апелянта полягають у тому, що встановивши незаконність формування спірної земельної ділянки за рахунок земель лісового фонду, суд першої інстанції помилково відмовив у скасуванні наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.12.2020 №22-ОТГ, який є правовстановлюючим документом та безпосередньою підставою виникнення права комунальної власності Снігурівської міської ради.
Саме на підставі цього наказу у Державному реєстрі речових прав було зареєстровано право комунальної власності, а тому його скасування є необхідною та ефективною формою захисту, передбаченою п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Прокурор наполягає на тому, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу Держгеокадастру від 08.12.2020 №22-ОТГ спрямована саме на припинення права комунальної власності, у зв`язку з чим, крім Держгеокадастру, остання заявлена Снігурівськії міськії раді і, при цьому, Снігурівською міською радою визнано позовні вимоги, що було враховано судом, а відтак, суд мав застосувати такий спосіб, який реально відновлює порушене право власника земель лісового фонду.
Незважаючи на скасування судом першої інстанції державної реєстрації земельної ділянки у ДЗК, відмова у скасуванні наказу призвела до збереження речового права відповідача-2, що робить судове рішення фактично невиконуваним та не забезпечує поновлення порушених інтересів держави. 
Детальніше доводи Заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури викладені в апеляційній скарзі.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 24.10.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/612/24 та призначено її розгляд на 11.02.2026 о 14:00 год. Також, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги на розумний строк, а учасникам справи встановлений строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
27.11.2025 до суду апеляційної інстанції від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач-1 заперечує проти доводів та вимог останньої, і, наводячи свою змістовну аргументацію, просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора у повному обсязі.
Зокрема, Держгеокадастр зауважує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га наразі є дійсним (існуючим) об`єктом права комунальної власності, яке зареєстровано за Снігурівською міською радою. Фактично вся сукупність позовних вимог, які заявлені прокурором у справі №915/612/24, спрямована на припинення існування спірної земельної ділянки, як об`єкта прав, з підстав, які визначені у ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України та ч.10 ст. 24 Закону України “Про Державний земельний кадастр” та, відповідно, з настанням всіх передбачених у цьому випадку наслідків. Відтак, відповідач-1 переконаний у тому, що обраний у даній справі прокурором спосіб судового захисту не узгоджується із положеннями ст. 2 та ст.15 Господарського процесуального кодексу України в частині справедливого розгляду і вирішення судових справ на засадах пропорційності у господарському процесі, оскільки, у разі задоволення позовних вимог у повному обсязі, територіальна громада, інтереси якої представляє Снігурівська міська рада, повністю втратить своє право власності на сформовану спірну земельну ділянку.
Також, Держгеокадастр звертає увагу на те, що спірні правовідносини у даній справі - №915/612/24 є ідентичними тим, що були розглянути в межах справи №915/693/24, в якій ухвалено постанову Верховного Суду від 25.11.2025, у зв`язку з чим остання має бути застосована судом апеляційної інстанції під час перегляду рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у даній справі.
Водночас, відповідачем-1 вказується, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/612/24 ухвалене з дотриманням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.04.2025 у справі №915/102/24, правовідносини в якій є подібними. Разом з цим, апеляційна скарга не містить жодного аргументу щодо того, чому правова позиція, яка сформована у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №915/102/24 є помилковою і не повинна була бути застосована судом у даній справі.
Окремо відповідач-1 наголошує на тому, що неможливість виконання судових рішень у господарських справах, ініційованих органами прокуратури Миколаївської області з метою захисту інтересів держави на земельні ділянки лісового фонду, є виключно сферою відповідальності уповноважених прокурорів, які за весь час судових розглядів такої категорії справ, не змогли сформувати одностайної позиції щодо способу судового захисту інтересів держави.
В подальшому, 08.12.2025, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надіслало до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких відповідач-1 знов просить врахувати постанову Верховного Суду від 25.11.2025 у справі №915/693/24, якою суд касаційної інстанції залишив касаційну скаргу прокурора без задоволення в подібних даному спірному випадку правовідносинах. При цьому, Держгеокадастр наголошує на тому, що особливістю вказаної постанови суду касаційної інстанції від 25.11.2025 є те, що вона ухвалена з посиланням на постанову Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №915/102/24, яка також була застосована Господарським судом Миколаївської області під час ухвалення рішення від 28.05.2025 у справі №915/612/24. 
Снігурівська міська рада та Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались, відзиву до суду апеляційної інстанції не надали, але, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
В судове засідання 11.02.2026 з`явився лише прокурор, який підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та задовольнити апеляційну скаргу.
Представники Снігурівської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області та ДСГП "Ліси України" у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Відповідно до акту на право користування землею серії Б №030715 Березнегуватському ГЛМС Миколаївського ЛІСГОСПЗАГУ відведено в безстрокове і безоплатне користування 788,4 гектарів землі в межах згідно з планом користування для ведення лісового господарства. Акт на право користування землею виданий 1991 головою виконавчого комітету Снігурівської районної (міської) ради депутатів трудящих та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 103.
Пунктом 1 наказу Державної служби України з питань, геодезії, картографії та кадастру “Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності” №59 від 21.02.2019 наказано провести у 2019 році інвентаризацію на території об`єднаних територіальних громад згідно з додатком 1, несформованих земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, відомості про які відсутні у Державному земельному кадастрі, крім земель, які знаходяться в постійному користуванні державних підприємств, установ та організації (далі - захід з інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності).
На виконання вказаного наказу проведено інвентаризацію земель, за результатами якої сформовано земельну ділянку площею 71,3641 га з кадастровим номером 4825782700200000039 (підстава “Технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів) в межах Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.
Відповідно до абз. 1-3 пункту “Проектне рішення” Технічної документації земельна ділянка, яка формується на підставі цієї технічної документації щодо інвентаризації земель, за критеріями встановленими розділом II Закону України від 06.09.2012 №5245-VІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо розмежування земель державної та комунальної власності, відносяться до земель державної власності сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), що розташовані в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області.
На виконання наказу Держгеокадастру України "Про проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності" від 21.02.2019 №59 (зі змінами, внесеними наказом Держгеокадастру від 13.05.2019 №129), проводиться інвентаризація земель з метою встановлення місця розташування земельних ділянок сільськогосподарського призначення, їхніх меж, розмірів, правового статусу, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, узгодження даних, отриманих в результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься в документах, які посвідчують право на земельну ділянку та Державному земельному кадастрі, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Площа земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, розташованих в межах території Нововасильвіськгої сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, яка підлягає інвентаризації, складає 467, 1015 га.
Категорія земель - землі сільськогосподарського призначення.
16.12.2019 Відділом у Снігурівському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області відкрито Поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700200000039.
Відповідно до запису №001 від 16.12.2019 з Поземельної книги земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700200000039 площею 71,3641 га розташована у Миколаївській області, Снігурівському районі, Нововасилівська сільської ради; категорія земель – землі сільськогосподарського призначення; код цільового призначення – 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам).
Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (витяг №НВ-4808196212019 від 16.12.2019) земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039, площею 71,3641 га, розташована у Миколаївській області, Снігурівському районі, Нововасилівської сільської ради, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення: 16.00 землі запасу зареєстрована 16.12.219. Форма власності: державна власність. Підстава здійснення державної реєстрації: технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель, 15.12.2019; ДП “Центр державного земельного кадастру” Миколаївська регіональна філія. Додатком до витягу є кадастровий план земельної ділянки.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №12068/0/14-19-СГ від 17.12.2019 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району (на цей час – Баштанський район) Миколаївської області, загальною площею 467,1015 га.
У подальшому, зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 була включена до переліку земель, які підлягали передачі у комунальну власність, з метою забезпечення виконання Указу Президента України від 15.10.2020 “Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, постанови Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 №1113 “Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, на підставі клопотання Снігурівської міської ради від 07.12.2020 № 1927/02.25 та додатків до нього.
З огляду на вказане, на підставі клопотання Снігурівської міської ради земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га, що розташована в межах території колишньої Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області №22-ОТГ від 08.12.2020 “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, згідно з переліком земель та актом приймання-передачі від 08.12.2020 (що є додатком до вказаного наказу № 22-ОТГ), передана до комунальної власності Снігурівської міської ради (порядковий номер в акті 135).
На підставі наказу від 08.12.2020 №22-ОТГ та акту приймання-передачі від 08.12.2020 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.12.2020 за Снігурівською міською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га, про що вчинено запис №39792793 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2253158148257).
Водночас, за твердженням прокурора, згідно з інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання “Укрдержліспроект” (лист № 03-377 від 29.03.2024) та долученого до неї витягу з картографічної бази даних, вказана земельна ділянка накладається на землі державного лісового фонду Снігурівського лісництва ДП “Березнегуватський лісгосп” (квартал 37).
Так, у матеріалах справи наявний лист Південного лісового офісу ДСГП «Ліси України» № 351/24-ВЛ від 22.04.2024, відповідно до якого (та доданого до нього додано викопіювання з матеріалів лісовпорядкування Снігурівського лісництва) земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 накладається на землі державного лісового фонду Снігурівського лісництва філії “Баштанське лісове господарство” Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” в кварталі 37 орієнтовною площею 70,0 га. 
За інформацією Південного лісового офісу Державного спеціалізованого підприємства “Ліси України” зазначена земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 належить до земель державного лісового фонду на підставі матеріалів лісовпорядкування – Проекту організації та розвитку лісового господарства, затвердженого Українським державним проектним лісовпорядним виробничим об`єднанням та розташована в межах 37 кварталу Снігурівського лісництва (додаток до листа ДСГП «Ліси України» № 351/24-ВЛ від 22.04.2024).
Згідно з вказаними матеріалами лісовпорядкування в межах кварталу 37, на яких розташована спірна земельна ділянка, представлені: галявини, яри, круті схили, галявини, балки, лісові насадження акації білої, гледичії віком 20-45 років. Земельна ділянка, зокрема в кварталі 37, перебуває під державною лісовою охороною.
Відповідно до інформації Державного спеціалізованого підприємства “Ліси України” (лист №3121/2.3-2024 від 10.05.2024), Південного лісового офісу ДСП “Ліси України” (лист від 10.05.2024 №388/24-ВЛ), Філії “Баштанське лісове господарство” ДСГП “Ліси України” (лист № 238 від 09.05.2024), первісними підставами набуття Державним підприємством “Баштанське лісове господарство”, яке в подальшому було припинено шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, утвореного наказом Державного лісового агентства лісових ресурсів України від 26.10.2022 №804 “Про створення Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України”, право постійного користування землями державного лісового фонду, на які накладається земельна ділянка площею 71,3641 га з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039, є Державний акт на право користування землею серія Б № 030715, виданий в 1991 році головою виконавчого комітету Снігурівської районної (міської) ради депутатів трудящих та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за №103.
Також відповідно до інформації Філії “Баштанське лісове господарство” ДСГП “Ліси України”, погодження на зміну цільового призначення, добровільну відмову, згоду на вилучення або відведення земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 у власність будь-якої форми (зокрема, у комунальну), будь-яким фізичним або юридичним особам Філія не надавала. Будь-які рішення щодо вилучення, припинення права постійного користування філією “Баштанське лісове господарство” ДП “Ліси України” чи іншими спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами не приймалися.
Відповідно до інформації Філії “Південний лісовий офіс” ДП “Ліси України” № 255 від 13.08.2024, наданої на запит прокуратури, згідно з даними Національної кадастрової системи (шари “Ортофотоплани” та “Ліси”) земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га частково (площею 70 га) накладається на землі Державного лісового фонду України, а саме Снігурівського лісництва (кварталу 37), у зв`язку з тим, що орієнтовна різниця в 1,3641 га накладається на землі Снігурівської громади.
Водночас, за інформацією Кабінету Міністрів України від 03.04.2024 №8132/0/2-24, яка була надана на запит прокуратури, рішень про погодження зміни цільового призначення, припинення права постійного користування вилучення з користування ДСГП «Ліси України» або іншого лісогосподарського підприємства, зокрема, земельної ділянки із кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 не приймалось.
Відповідно до інформації Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) №05-67/894/5-24 від 08.04.2024 головою обласної державної адміністрації не видавались розпорядження припинення права постійного користування або щодо вилучення із постійного користування Державного спеціалізованого господарського підприємства “Ліси України” чи інших лісогосподарських підприємств, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га. або зміни її цільового призначення.
Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №10-14-0.22-1724/2-24 від 10.04.2024, наданої на запит прокуратури, зокрема, земельна ділянка з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га була включена до переліку земель, які підлягали передачі у комунальну власність, з метою забезпечення виконання Указу Президента України від 15 жовтня 2020 року “Про деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2020 року № 1113 “Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин”, на підставі клопотання Снігурівської міської ради від 07.12.2020 № 1927/02.25 та додатків до нього. Земельна ділянка була сформована на підставі Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району (за межами населеного пункту), розробленої ДП “Центр державного земельного кадастру” у 2019 році.
Вказане, на переконання прокурора свідчить про те, що спірна земельна ділянка на час її інвентаризації та реєстрації у Державному земельному кадастрі, а також передачі її у комунальну власність і на теперішній час, частково належить до земель державного лісового фонду та не вилучалась з постійного користування державного спеціалізованого лісогосподарського підприємства. Відповідно, у 2020 році ця ділянка наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області була передана у комунальну власність, що, на думку прокуратури, свідчить про її незаконне вилучення із земель лісогосподарського призначення та зміну цільового призначення в односторонньому і позасудовому порядку з перевищенням повноважень, усупереч ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України та встановленому мораторію на вилучення земель, які перебувають у постійному користуванні державних підприємств.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Перш за все, судова колегія враховує, що рішення суду першої інстанції у даній справі оскаржується апелянтом виключно в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод Миколаївській ОДА в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в області від 08.12.2020 №22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді, в особі Снігурівської міської ради, у комунальну власність земельної ділянки площею 71,3641 га з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039.
Як зазначалось вище, місцевий господарський суд відмовив у задоволенні вказаної позовної вимоги, у зв`язку із неефективністю обраного способу захисту прав, оскільки вказаний наказ вичерпав свою дію фактом виконання.
Разом з цим, в оскаржуваному рішенні місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволенні вимоги прокурора щодо усунення перешкод Миколаївській ОДА у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039.
В контексті зазначеного, судова колегія звертає увагу на те, що не зважаючи на право суду апеляційної інстанції здійснювати перегляд оскаржуваного рішення місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи приписі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що у даному випадку потребує дослідження правомірність не тільки висновку суду першої інстанції щодо неефективності способу захисту прокурора при зверненні до суду з проханням скасувати наказ Держгеокадастру від 08.12.2020 №22-ОТГ, а й висновок суду першої інстанції про задоволення ним тієї ж самої позовної вимоги, але стосовно іншого наказу Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області – від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ, оскільки це стосується застосування судом однакових норм права, але з взаємовиключними висновками.
Апеляційний суд враховує, що принцип диспозитивності визначає межі здійснення господарським судом та учасниками справи їхніх процесуальних прав та обов`язків, надає учасникам справи можливість вільно розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору та визначає обов`язок суду здійснювати провадження у справі виключно за зверненням особи, поданим до суду у відповідній процесуальній формі. Реалізація принципу диспозитивності у процесі здійснення правосуддя спрямована на досягнення справедливого балансу між суб`єктами судового процесу і визначає межі процесуальних дій суду у розгляді справи.
При цьому, обсяг вимог апеляційного оскарження - це визначений скаржником, а у випадках, передбачених процесуальним законом, напрям та зміст перевірки судового рішення. Межами апеляційного перегляду процесуальний закон визначає повноваження суду апеляційної інстанції за результатами розгляду вимог апеляційної скарги (ст. 275 Господарського процесуального кодексу України), вихід за межі яких в разі неправильного застосування судом норм матеріального права допускається виключно в межах заявленого скаржником обсягу апеляційного оскарження судового рішення у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України. (подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 906/1379/15, від 23.08.2023 у справі №910/13963/21, від 28.10.2021 у справі № 910/13604/20).
Переглядаючи судове рішення в заявленому скаржником обсязі апеляційного перегляду, суд апеляційної інстанції, не будучи обмеженим доводами та вимогами скарги, зобов`язаний, дотримуючись принципу законності судочинства, реалізуючи надані повноваження, стверджувати про порушення чи неналежне застосування норми матеріального права, якщо: господарським судом не було застосовано відповідного до обставин справи закону; господарським судом було застосовано законодавчі акти, які не підлягали застосуванню; господарським судом здійснено помилкове тлумачення відповідних норм права, та, відповідно, ухвалити рішення в межах наданих ст. 275 Господарського процесуального кодексу України повноважень, які можуть не збігатися з вимогами апеляційної скарги.
За змістом ст. 173 ГПК позивач наділений правом об`єднати в одній позовній заяві декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.
При цьому, позовна вимога – це сформульоване позивачем прохання до суду, в якому позивач визначає спосіб захисту порушеного права. Відтак, кожна окрема позовна вимога визначає спосіб захисту порушеного права й окремі позовні вимоги можуть бути об`єднані в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги.
У даному випадку прокурор звернувся до місцевого господарського суду позовними вимогами немайнового характеру. При цьому, останні сформульовано таким чином, що вони всі визначають єдиний спосіб захисту порушеного права у вигляді прохання суду усунути перешкоди державі у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом визначення позивачем певних засобів такого втручання, а саме: визнання незаконними та скасування двох наказів Держгеокадастру та скасування державної реєстрації права комунальної власності на неї. - тобто, заявлено негаторний позов.
Водночас, відповідно до усталеної позиції Великої Палати Верховного Суду застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)).
Таким чином, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний Позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права Позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний Позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний Позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права Позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.
При цьому, варто звернути увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку ст. 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
Схожі висновки також зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19, які судова колегія враховує при прийнятті постанови у даній справі.
Так, у вказаній справі №446/478/19 розглядалися вимоги АТ «Укрзалізниця» до Кам`янка-Бузької міської ради та фізичної особи про визнання недійсним рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 та державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №506931 від 06.06.2011, виданого фізичній особі, оскільки земельна ділянка, яка знаходиться у постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», частково накладається на земельну ділянку, надану у власність фізичній особі.
Пунктами 78 - 81 вказаної постанови від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду визначила, що: "… усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 №10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 (пункт 53)).
Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Отже, у такій категорії спорів Позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого Відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення".
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна.
Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19 зазначила, що: «… у справі Позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким фізичній особі передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. АТ "Укрзалізниця" має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16»).
У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом ч. 1 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка – це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що фізична особа буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ “Укрзалізниця”, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність фізичній особі якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним”.
Крім того, у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: “віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.
Тому в контексті обставин справи №446/478/19 та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ “Укрзалізниця” та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності фізичної особи”.
Враховуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що оскільки у даній справі спір стосується земельної ділянки, яка частково накладається на землі державного лісового фонду, то належним способом захисту права Позивача у даному випадку є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, власником якої є держава.
При цьому, вимоги про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 та про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в області від 08.12.2020 №22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді в особі Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області, у комунальну власність спірної земельної ділянки, є неефективним способом захисту, адже задоволення таких вимог не поновить порушене право та законний інтерес Позивача, а навпаки призведе до втручання у права відповідачів в частині земельної ділянки щодо якої не має спору.
Проте, місцевий господарський суд не взяв цього факту до уваги відносно наказу Головного управління Держгеокадастру в області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ та задовольнив відповідні позовні вимоги прокурора, одночасно відмовивши у задоволенні вимог про скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в області від 08.12.2020 №22-ОТГ, з посиланням саме на обрання прокурором неефективного способу захисту.
Апеляційний суд, в свою чергу, з урахуванням наведеного вище, дійшов висновку про те, що спір у цій справі стосується земельної ділянки, яка частково накладається на землі державного лісового фонду, а тому належним способом захисту права Позивача є віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, власником якої є держава і задоволення вимоги прокурора про усунення перешкод шляхом саме скасування спірних наказів Держгеокадастру не призведе до відновлення порушених прав держави на спірну земельну ділянку. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі №915/102/24, від 25.11.2025 у справі 915/693/24, обставини яких є подібними до обставин даної справи.
До того ж, вказані рішення вичерпали свою дію, оскільки, в подальшому, на їх підставі було зроблено в подальшому реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку.
Так, на підставі оскаржуваного наказу від 08.12.2020 №22-ОТГ та акту приймання-передачі земельних ділянок передано з державної у комунальну власність земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державну реєстрацію права комунальної власності на вказану земельну ділянку. 
Тобто, наказ вичерпав свою дію, його виконання до набрання судовим рішенням у даній справі неможливе з огляду на наявну державну реєстрацію речового права, а після набрання судовим рішенням законної сили виконання вказаного наказу також неможливе, оскільки державна реєстрація земельної ділянки в ДЗК підлягає скасуванню, тобто повторна реєстрація земельної ділянки з тим же кадастровим номером неможлива як юридично (ч. 7 ст. 16 Закону України "Про Державний земельний кадастр"), так і технічно.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
Водночас колегія суддів враховує, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 05.10.2022 у справі № 922/1830/19 (пункт 7.9). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. 
Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia – "суд знає закони" (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 50), від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 101) та інші). 
Тому суд, незалежно від того оскаржене відповідне рішення, чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)).
Враховуючи зазначене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод державі у користуванні частиною спірної земельної ділянки шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ, оскільки задоволення даної вимоги не призведе до відновлення порушених прав держави на спірну земельну ділянку, а відтак, вказане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з обранням позивачем неефективного способу захисту.
Разом з тим, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод державі у користуванні частиною спірної земельної ділянки шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 08.12.2020 №22-ОТГ в частині передачі територіальній громаді в особі в особі Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області у комунальну власність земельної ділянки площею 71,3641 га з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 є цілком правильним та таким, що не підлягає скасуванню або зміні з підстав, викладених вище (бо також в цьому випадку обраний самостійно прокурором спосіб захисту інтересів держави не є ефективним та не призведе до поновлення порушених прав), враховуючи наступне.
Застосований спосіб захисту права чи інтересу повинен бути ефективним - таким, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
У пункті 34 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Matthews v. the United Kingdom") від 18.02.1999, заява №24833/94, йдеться про те, що право на доступ до суду має бути "практичним та ефективним", а не "теоретичним або ілюзорним".
Згідно з абзацом 6 п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 Конституційний Суд України наголосив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що може бути ефективно реалізоване (п. 31 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень).
Отже, звернення до суду з позовною вимогою, задоволення якої не здатне поновити права позивача, не буде практичним та ефективним, а суди, розглядаючи таку вимогу, фактично здійснюватимуть "розгляд заради розгляду".
Таким чином, розгляд по суті позову, який пред`явлений з обранням неефективного способу захисту, може не узгоджуватися з вимогами реального поновлення порушених прав, реалізації (виконання) судового рішення. Це також створює невиправдане навантаження на судові органи, які вимушені розглядати справи, що завчасно позбавлені юридичної перспективи. Вочевидь, вказане не відповідає принципу процесуальної економії, породжує питання ефективності використання ресурсів правосуддя та часового параметру ефективності судового захисту (правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 у справі №757/23249/17).
Як вже зазначалося вище за текстом постанови, у спірних правовідносинах прокурор звернувся до суду з неефективним способом захисту, який не призведе до поновлення порушених прав держави, що є окремою підставою для відмови у задоволенні цих позовних вимог і в даному випадку розгляду їх по суті заявлених вимог не відповідає ані нормам матеріального права, ані сталій судовій практиці у подібних правовідносинах саме стосовно земельних ділянок, які відносяться до лісового фонду держави. 
На спростування доводів апеляційної скарги колегія суддів установила, що постановою Верховного Суду від 25.11.2025 у справі №915/693/24 залишено касаційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури без задоволення. При цьому, справа №915/693/24 є подібною даній справі - №915/612/24, а доводи касаційної скарги прокурора були ідентичними апеляційним аргументам останнього у цій справі - №915/612/24.
При цьому, ухвалюючи постанову від 25.11.2025 у справі №915/693/24 Верховний Суд взяв до уваги постанову суду касаційної інстанції від 16.04.2025 у справі №915/102/24, в якій, в свою чергу, Верховний Суд виснував, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкових висновків про задоволення позову прокурора в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказів Держгеокадастру, оскільки задоволення цих позовних вимог не призведе до відновлення порушених прав держави на спірну земельну ділянку, а також те, що накази фактично вичерпали свою дію виконанням.
Колегія суддів зазначає, що правовідносини у справавх №915/102/24 та №915/693/24 є подібними зі спірними правовідносинами у цій справі №915/612/24, яка розглядається, тому судова колегія, відповідно до вимог ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує наведені висновки.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вказує, що у даному випадку він повинен вийти за межі заявленого прокурором прохання скасувати висновок суду першої інстанції щодо тільки одного з наказів, оскільки його доводи, покладені в якості підстави, визначені ним саме щодо неправильного, на думку прокурора, застосування місцевим господарським судом норм матеріального права стосовно неефективності обраного ним способу захисту у сформульованих ним позовних вимогах, які є аналогічними як щодо одного наказу Держгеокадастру, так і іншого. 
З огляду на те, що за однакових обставин судом першої інстанції щодо одного наказу розглянуто вимоги по суті, а щодо іншого – виснувано, що такі вимоги не є ефективними, бо наказ вичерпав свою дію виконанням, таке є взаємовиключним, тому є підставою для реалізації судом апеляційної інстанції своїх повноважень щодо апеляційного перегляду висновків суду, незважаючи на прохання прокурора скасувати оскаржуване рішення тільки в частині одного наказу, вийшовши в цій частині за межу вимог апеляційної скарги в зв`язку з порушенням норм матеріального права відповідно до норм ст. 269 Господарського процесуального кодексу України. 
Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне також дослідити підставність представництва прокурором інтересів держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) з огляду на те, що хоча вказане і не є доводами апеляційної скарги, проте перевірка права на позов (що має місце у даному випадку), лежить не в площині диспозитивності судового процесу (доводів учасника спору, які має розглянути суд в тому випадку, якщо сторона оскаржує судове рішення), а в площині обов`язків суду з розгляду справи та встановлення всіх обставин справи і належного розгляду спору судом, оскільки відповідно до ст. 226 ГПК України суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву не підписано або підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано. 
Тобто обов`язком суду під час розгляду справи є встановлення того чи правильно прокурором обрано особу, в інтересах держави в особі якої він звертається до суду.
У зв`язку з цим, апеляційна колегія зазначає, що пунктом 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
За змістом ч. 3 ст. 53 ГПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Частиною 4 ст. 53 ГПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Виходячи з системного аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
У постанові Верховного Суду від 08.02.2019 у справі №915/20/18 суд касаційної інстанції зазначив, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також й у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не має загальнодержавного характеру, але спрямоване на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи.
У постанові від 15.10.2019 у справі №903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 для підтвердження судом підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді у випадку, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган, достатнім є дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", та відсутність самостійного звернення компетентного органу до суду з позовом в інтересах держави протягом розумного строку після отримання такого повідомлення.
Відповідно до ч. 1 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час пред`явлення позову) земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.
Згідно з ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами 3, 4 і 8 цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Таким чином, оскільки Миколаївська ОДА, відповідно до ст. 84, 122, 149 Земельного кодексу України, є розпорядником земельних ділянок лісогосподарського призначення державної власності, отже має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель державного лісового фонду.
Матеріали справи свідчать, що Миколаївською окружною прокуратурою 29.03.2024 скеровано до Миколаївської ОДА запит №52/4-2068ВИХ-24, в якому зазначено про конкретні порушення законодавства при вилученні та зміні цільового призначення спірної ділянки та запропоновано надати інформацію про вжиті або заплановані заходи, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 шляхом визнання незаконними і скасування наказів та скасування державної реєстрації такої ділянки, як об`єкта цивільних прав. 
У відповідь на вказаний запит Миколаївською обласною державною адміністрацією листом №05-67/894/5-24 від 08.04.2024 проінформовано про те, що заходи до відновлення порушених інтересів держави у спірних відносинах у судовому порядку не вживалися та остання не заперечує щодо пред`явлення органами прокуратури відповідного позову.
Отже, нездійснення уповноваженим органом захисту інтересів держави і стало підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом звернення до суду з даним позовом.
Про подання позовної заяви Миколаївською окружною прокуратурою на виконання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України “Про прокуратуру” попередньо повідомлено Миколаївську обласну державну адміністрацію (Миколаївську обласну військову адміністрацію) листом №52/4-3200вих-24 від 20.05.2024.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку прокурором підтверджені підстави для представництва інтересів держави і дотримано передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок реалізації такого захисту.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Колегія суддів вважає, що у даній справі апеляційний суд надав учасникам спору вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
Тому, відносно інших доводів апелянта колегія суддів зазначає, що вони були досліджені судом, але, не наводяться у даному судовому рішенні, оскільки не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У даному випадку частина апеляційних аргументів, крім зазначених у мотивувальній частині постанови, не спростовують вищенаведені висновки суду та не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.
Згідно зі ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Статтею 277 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та положень, визначених ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі № 915/612/24 потребує часткового скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області про усунення перешкод Миколаївській обласній державній адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання незаконним і скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 17.12.2019 №12068/0/14-19-СГ в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності (за межами населених пунктів), розташованих в межах території Нововасилівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039, у зв`язку з обранням прокурором неефективного способу захисту інтересів держави.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 232, 269, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Миколаївської області від 28.05.2025 у справі №915/612/24 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов Керівника Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації (Миколаївської обласної військової адміністрації) задовольнити частково.
Усунути перешкоди Миколаївській обласній державній адміністрації (ЄДРПОУ 00022579) у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом скасування вчиненої 16.12.2019 у Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4825782700:20:000:0039 площею 71,3641 га, розташованої в межах території Снігурівської міської ради Миколаївської області. 
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (54034, м. Миколаїв, просп. Миру, 34, ідентифікаційний код 39825404) на користь Миколаївської обласної прокуратури (54001, м. Миколаїв, вул. Спаська, буд. 28; ідентифікаційний код 02910048; Банк ДКСУ м. Києва, р/р UA748201720343150001000000340) 2 422,40 грн судового збору за подання позовної заяви.».
Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Миколаївську обласну прокуратуру.
Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідний наказ.
Матеріали справи №915/612/24 повернути до Господарського суду Миколаївської області.
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.
Повний текст постанови складений та підписаний 16.02.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Ярош А.І.