ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Справа № 915/1097/20(915/2172/25) 

м. Миколаїв
Господарський суд Миколаївської області у складі головуючого судді Давченко Т.М. 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу № 915/1097/20(915/2172/25)
позовної заяви Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість»
до відповідача Державне підприємство «Миколаївський суднобудівний завод»
про стягнення коштів в сумі 204050,33 грн
у межах справи 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240) 
розпорядник майна: арбітражний керуючий Шалашний Леонід Олександрович;

встановив:
В провадженні Господарського суду Миколаївської області перебуває справа № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240). 
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим у справі № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240) визначено суддю Давченко Т.М.
До Господарського суду Миколаївської області звернулось Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість» з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача - Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» заборгованість у розмірі 204050,33 грн та витрат на сплату судового збору у сумі 2448,60 грн.
Підставою позову позивачем зазначено неналежне виконання відповідачем умов договорів комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 та від 26.04.2021 № 61/1945/UOP-913-89-Д-21, відповідно до умов яких Акціонерне товариство «Українська оборонна промисловість як комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, щодо замовлення послуг, передбачених цими договорами, для належного здійснення підприємством бухгалтерського та податкового обліку і підготовки фінансової звітності за загальний період 2018 - 2020 рік у рамках проведення аудиту консолідованої звітності, а саме зобов`язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати заборгованості наданих позивачем послуг, внаслідок чого утворилася заборгованість у спірній сумі, на яку позивачем за кожним із договорів нараховано інфляційні втрати та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Позивач також просить суд про стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором.
Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 26.12.2025 справу № 915/2172/25 передано судді Давченко Т.М.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Ухвалою від 31.12.2025 прийнято справу № 915/2172/25 до свого провадження для розгляду в межах справи № 915/1097/20 про банкрутство Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод» (код ЄДРПОУ 14313240), присвоєно їй номер 915/1097/20(915/2172/25) та відкрито провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; встановлено для учасників справи процесуальні строки для подання заяв по суті справи.
Ухвала суду про відкриття провадження у справі направлялася до електронних кабінетів сторін, яка доставлена 31.12.2025, що вбачається із довідок про доставку документа в кабінет електронного суду.
Відповідно до частин 5, 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.
Відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов, оформленого згідно вимог ст. 165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, не скористався.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Ураховуючи викладене, та що справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами, у відповідності до ч. 13 ст. 8, ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178, ч. 5 ст. 252 ГПК України.
Згідно із ч 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.
30.09.2020 між ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (надалі – комітент, відповідач) з однієї сторони, та Державним концерном «Укроборонпром» (надалі – комісіонер, позивач), з іншої сторони, було укладено договір комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 (далі - договір комісії), відповідно до п.1.1. якого за цим договором комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, щодо замовлення передбачених нижче у р.2 послуг для належного здійснення комітентом бухгалтерського та податкового обліку і підготовки фінансової звітності за 2018, 2019 роки у рамках проведення аудиту консолідованої фінансової звітності.
Згідно п. 1.2. договору комітент визнає і не заперечує, що комісіонер вчиняє спільні (єдині) правочини щодо замовлення послуг і для інших осіб (інших комітентів), комітент зобов`язується не надавати вказівок, не вчиняти дій, що будуть розходитися з вказівками, діями інших комітентів, ускладнять чи унеможливлять виконання комісіонером спільних (єдиних) правочинів.
Згідно п.1.3. договору комітент визнає, що договір між комісіонером і ТОВ «Інститут Ризику» (код за ЄДРПОУ 37571689) від 03.09.2020 № UOP-9.1.3.-137-Д було укладено комісіонером за дорученням комітента, за рахунок комітента, відповідно до вказівок комітента. Комітент зобов`язується забезпечити комісіонера всім необхідним для виконання вказаного договору (у частині послуг щодо комітента, передбачених у р.2 цього договору).
Відповідно до п.2.1. договору перелік послуг: послуги з аналізу, стандартизації та класифікації наявних баз даних та послуги з розрахунку на основі баз даних зобов`язань за визначеними виплатами працівникам відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 19 «виплати працівникам» з наданням підсумкового актуарного звіту (код ДК 021:2015 – 79410000-1 «Консультаційні послуги з питань підприємницької діяльності та управління») згідно з вимогами міжнародного стандарту IAS 19 станом на 31.12.2017, 31.12.2018, 31.12.2019).
Відповідно до п.2.2. договору погоджена комітентом загальна ціна послуг – 65000,00 грн.
Згідно п.2.3. договору обсяг послуг, що надаються за цим договором, визначається вихідними даними, які підлягають аналізу, стандартизації та класифікації, та кількістю видів виплат за програмами з визначеними виплатами (далі – програми), на основі яких здійснюється розрахунок зобов`язань за визначеними виплатами та розкриття у консолідованій фінансовій звітності комітента згідно з вимогами МСБО 19.
Відповідно до п. 3.1.1. договору комісіонер у відповідності до цього договору зобов`язується здійснити закупівлю, виконати переддоговірну роботу та укласти відповідний договір або декілька договорів у відповідності до предмету цього договору.
Відповідно до п.3.1.4. договору комісіонер у відповідності до цього договору зобов`язується провести за рахунок комітента розрахунки за правочинами, вчиненими на виконання наданого комітентом доручення. 
Відповідно до п. 3.2.1 – п. 3.2.4. договору комітент у відповідності до цього договору зобов`язується своєчасно і в повному обсязі забезпечити надання комісіонеру інформації, документів, необхідних для надання послуг; прийняти надані виконавцем послуги; забезпечити комісіонера коштами для оплати послуг та інших витрат на виконання цього договору згідно з умовами, викладеними у р. 4 цього договору; сплатити комісіонерові комісійну плату у розмірі та на умовах, визначених у р.4 цього договору.
Згідно п. 4.1. договору погоджена комітентом ціна послуг зазначена у п.2.2. цього договору.
Згідно п. 4.3. договору комітент зобов`язаний перерахувати зазначену в п. 2.2. цього договору загальну ціну послуг у строк, що не перевищує п`ятьох банківських днів з дати отримання рахунка, виставленого комісіонером.
Відповідно до п.4.5. договору комітент зобов`язаний перерахувати комісіонерові комісійну плату та провести остаточний розрахунок (відшкодувати витрати комісіонера на забезпечення виконання доручення) в строк, що не перевищує п`ятьох банківських днів з дати прийняття звіту комісіонера.
У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань однієї із сторін, вона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані цим збитки згідно з чинним законодавством України (п. 6.1. договору).
Відповідно до п. 6.2. договору спори між сторонами підлягають розгляду у відповідному господарському суді.
Згідно п. 7.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше, ніж до 31.12.2020, а у частині грошових зобов`язань – до повного виконання таких зобов`язань. 
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
Як вбачається з Акту надання послуг від 26.02.2021 за договором комісії від 30.09.2020, укладеним між сторонами договору, комісіонер в повному обсязі виконав умови договору комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20; загальна вартість послуг з аналізу, стандартизації та класифікації наявних баз даних та послуги з розрахунку на основі баз даних зобов`язань за визначеними виплатами працівникам відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 19 «Виплати працівникам» з наданням підсумкового актуарного звіту (код ДК 021:2015 – 79410000-1 «Консультаційні послуги з питань підприємницької діяльності та управління») згідно з вимогами міжнародного стандарту IAS 19 станом на 31.12.2017, 31.12.2018, 31.12.2019) за цим договором складає 65000,00 грн, без ПДВ. Комісійна плата становить 6,50 грн без ПДВ, крім того ПДВ – 1,30 грн, разом з ПДВ – 7,80 грн.
26.02.2021 позивачем було складено звіт комісіонера до договору комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20, який підписаний сторонами, відповідно до якого на виконання договору комісії від 30.09.2020 комісіонером від свого імені, але за рахунок комітента, було вчинено правочини, а саме замовлено передбачені до договору послуги з аналізу, стандартизації та класифікації наявних баз даних та послуги з розрахунку на основі баз даних зобов`язань за визначеними виплатами працівникам відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 19 «Виплати працівникам» з наданням підсумкового актуарного звіту (код ДК 021:2015 – 79410000-1 «Консультаційні послуги з питань підприємницької діяльності та управління») згідно з вимогами міжнародного стандарту IAS 19 станом на 31.12.2017, 31.12.2018, 31.12.2019); загальна вартість послуг – 65000,00 грн.
Позивачем на виконання умов договору від 30.09.2020 відповідачу було виставлено рахунок на оплату № 25 від 26.02.2021 на загальну суму 65007,80 грн з ПДВ, з яких: послуги з аналізу – 65000,00 грн, комісійна плата – 6,50 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено за рахунком комісійну плату в сумі 7,80 грн, відповідно до платіжної інструкції № 617 від 21.07.2021 (призначення платежу – комісійна плата згідно рахунку № 25 від 26.02.2021 без ПДВ). 

Також 26.04.2021 між ДП «Миколаївський суднобудівний завод» (надалі – комітент, відповідач) з однієї сторони, та Державним концерном «Укроборонпром» (надалі – комісіонер, позивач), з іншої сторони, було укладено договір комісії від 26.04.2021 №61/1945/UOP-913-89-Д-21 (далі - договір комісії), відповідно до п.1.1. якого за цим договором комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента, щодо замовлення передбачених нижче у р.2 послуг для належного здійснення комітентом бухгалтерського та податкового обліку і підготовки фінансової звітності за 2020 рік у рамках проведення аудиту консолідованої фінансової звітності.
Згідно п. 1.2. договору комітент визнає і не заперечує, що комісіонер вчиняє спільні (єдині) правочини щодо замовлення послуг і для інших осіб (інших комітентів), комітент зобов`язується не надавати вказівок, не вчиняти дій, що будуть розходитися з вказівками, діями інших комітентів, ускладнять чи унеможливлять виконання комісіонером спільних (єдиних) правочинів.
Згідно п.1.3. договору відповідно до ч.3 ст. 631 ЦК України, сторони встановили і комітент визнає, що договір між комісіонером і ТОВ «Інститут Ризику» від 01.03.2021 № UOP-9.1.3-30-Д-21 було укладено комісіонером за дорученням комітента, за рахунок комітента, відповідно до вказівок комітента. Комітент зобов`язується забезпечити комісіонера всім необхідним для виконання вказаного договору ( у частині послуг щодо комітента, передбачених у р.2 цього договору).
Відповідно до п.2.1. договору перелік послуг: послуги з аналізу, стандартизації та класифікації наявних баз даних та послуги з розрахунку на основі баз даних зобов`язань за визначеними виплатами працівникам відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 19 «виплати працівникам» з наданням підсумкового актуарного звіту (код ДК 021:2015 – 79410000-1 «Консультаційні послуги з питань підприємницької діяльності та управління») станом на 01.01.2020 та 31.12.2020.
Відповідно до п.2.2. договору погоджена комітентом загальна ціна послуг – 48475,00 грн.
Згідно п.2.3. договору обсяг послуг, що надаються за цим договором, визначається вихідними даними, які підлягають аналізу, стандартизації та класифікації, та кількістю видів виплат за програмами з визначеними виплатами (далі – програми), на основі яких здійснюється розрахунок зобов`язань за визначеними виплатами та розкриття у консолідованій фінансовій звітності комітента згідно з вимогами МСБО 19.
Відповідно до п. 3.1.1. договору комісіонер у відповідності до цього договору зобов`язується здійснити закупівлю, виконати переддоговірну роботу та укласти відповідний договір або декілька договорів у відповідності до предмету цього договору.
Відповідно до п.3.1.4. договору комісіонер у відповідності до цього договору зобов`язується провести за рахунок комітента розрахунки за правочинами, вчиненими на виконання наданого комітентом доручення. 
Відповідно до п. 3.2.1 – п. 3.2.4. договору комітент у відповідності до цього договору зобов`язується своєчасно і в повному обсязі забезпечити надання комісіонеру інформації, документів, необхідних для надання послуг; прийняти надані виконавцем послуги; забезпечити комісіонера коштами для оплати послуг та інших витрат на виконання цього договору згідно з умовами, викладеними у р. 4 цього договору; сплатити комісіонерові комісійну плату у розмірі та на умовах, визначених у р.4 цього договору.
Згідно п. 4.1. договору погоджена комітентом ціна послуг зазначена у п.2.2. цього договору.
Згідно п. 4.3. договору комітент зобов`язаний перерахувати зазначену в п. 2.2. цього договору загальну ціну послуг у строк, що не перевищує п`ятьох банківських днів з дати отримання рахунка, виставленого комісіонером.
Відповідно до п.4.5. договору комітент зобов`язаний перерахувати комісіонерові комісійну плату та провести остаточний розрахунок (відшкодувати витрати комісіонера на забезпечення виконання доручення) в строк, що не перевищує п`ятьох банківських днів з дати прийняття звіту комісіонера.
У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань однієї із сторін, вона зобов`язана відшкодувати іншій стороні завдані цим збитки згідно з чинним законодавством України (п. 6.1. договору).
Відповідно до п. 6.2. договору спори між сторонами підлягають розгляду у відповідному господарському суді.
Згідно п. 7.1. договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань, але не пізніше, ніж до 31.12.2021, а у частині грошових зобов`язань – до повного виконання таких зобов`язань. 
Договір підписано та скріплено печатками сторін.
19.01.2022 позивачем було складено звіт комісіонера до договору комісії від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21, який підписаний сторонами, відповідно до якого на виконання договору комісії від 26.04.2021 комісіонером від свого імені, але за рахунок комітента, було вчинено правочини, а саме замовлено передбачені до договору послуги з аналізу, стандартизації та класифікації наявних баз даних та послуги з розрахунку на основі баз даних зобов`язань за визначеними виплатами працівникам станом на 01.01.2020 та 31.12.2020 відповідно до Міжнародного стандарту бухгалтерського обліку 19 «Виплати працівникам» з наданням актуарного підсумкового звіту (код ДК 021:2015 – 79410000-1 «Консультаційні послуги з питань підприємницької діяльності та управління»); загальна вартість послуг – 48475,00 грн.
На виконання умов договору від 26.04.2021 позивачем відповідачу було виставлено рахунок на оплату № 3 від 19.01.2022 на загальну суму 48480,82 грн з ПДВ, з яких: послуги з аналізу – 48475,00 грн, комісійна плата – 4,85 грн.
Як вказує позивач, відповідачем було підписано звіти комісіонера без зауважень, проте останній не виконав своє зобов`язання з оплати загальної вартості послуг та плати комісіонерові за договорами комісії.
Надалі позивачем на поштову адресу відповідача було направлено претензію від 20.11.2025 №UOP 2.2 -10645 про сплату заборгованості в сумі 113480,82 грн.
За твердженнями позивача, станом на дату подання позову послуги відповідачем не були сплачені, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
У даній справі права та обов`язки сторін виникли з договорів комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 та від 26.04.2021 №61/1945/UOP-913-89-Д-21.
Згідно положень статей 1011, 1014 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок. Якщо у договорі комісії таких вказівок немає, комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини відповідно до звичаїв ділового обороту або вимог, що звичайно ставляться. 
Договір комісії - це один з видів посередницьких договорів, тобто надання посередницьких послуг, які передбачають здійснення дій в інтересах іншої особи, створюючи для неї певні юридичні наслідки (виникнення, зміну, припинення прав чи обов`язків). 
Особливістю договору комісії є вчинення правочинів комісіонером від свого імені але за рахунок комітента та у його інтересах. Проте особа, з якою комісіонер уклав договір, не стає учасником договору комісії. Між нею та комісіонером існує самостійний договір, який підпорядковується правилам залежно від виду цього договору. У цьому зв`язку статтею 1014 ЦК України передбачено, що комісіонер зобов`язаний вчиняти правочини на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок.
Зміст вказівок комітента складають умови правочину, який повинен вчинити комісіонер, зокрема, про сторони, ціну товару, порядок оплати тощо. Закон не покладає на комітента обов`язку давати комісіонеру детальні вказівки, водночас, комісіонер, хоча і наділений свободою у виборі способів та порядку доручення, але обмежений обов`язком виконати доручення відповідно до звичаїв ділового обороту чи інших вимог, що як правило ставляться. 
Ще однією особливістю договору комісії є відповідальність комісіонера перед комітентом за невиконання третьою особою договору у разі, коли комісіонер був необачним при виборі цієї особи або поручився за виконання договору (делькредере), а також якщо комісіонер доведе що він не мав можливості продати майно за погодженою ціною, а його продаж за нижчою ціною попередив більші збитки (статті 1016, 1017 ЦК України).
Щодо звіту комісіонера, то відповідно до приписів статті 1022 Цивільного кодексу України він надається комітенту після вчинення правочину, разом з передачею всього одержаного за договором. Оскільки законодавством не передбачена форма та зміст звіту, його реквізити, сукупність та наповненість можуть узгоджуватися сторонами. Такий звіт може мати значення документу первинного обміну, передбаченого статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", але у будь-якому разі не змінює зміст правовідносин сторін, якщо сторони не надають такому звіту статус доповнень чи змін до договору, що відповідно має бути обумовлено сторонами з додержанням всіх необхідних умов для зміни або доповнення договору.
Комісіонер має право на відшкодування витрат, зроблених ним у зв`язку з виконанням своїх обов`язків за договором комісії, зокрема у випадку, якщо він або субкомісіонер вжив усіх заходів щодо вчинення правочину, але не міг його вчинити за обставин, які від нього не залежали ( ст. 1024 Цивільного кодексу України).
Як вже було зазначено вище згідно із частиною 1 статті 1022 Цивільного кодексу України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії.
Судом встановлено, що на виконання умов укладених між сторонами договорів комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 та від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21, 26.02.2021 та 19.01.2022 позивачем було складено звіти комісіонера до договорів комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 та від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21 відповідно, які підписані сторонами, відповідно до яких на виконання вказаних договорів комісії комісіонером від свого імені, але за рахунок комітента, було вчинено відповідні правочини. 
Позивачем на виконання умов договорів від 30.09.2020 та від 26.04.2021 відповідачу було виставлено рахунки на оплату: № 25 від 26.02.2021 на загальну суму 65007,80 грн з ПДВ, з яких: послуги з аналізу – 65000,00 грн, комісійна плата – 6,50 грн.; № 3 від 19.01.2022 на загальну суму 48480,82 грн з ПДВ, з яких: послуги з аналізу – 48475,00 грн, комісійна плата – 4,85 грн.
Сторонами договору в п. 4.3. договорів комісії узгоджено, що комітент зобов`язаний перерахувати зазначену в п. 2.2. цих договорів загальну ціну послуг у строк, що не перевищує п`ятьох банківських днів з дати отримання рахунка, виставленого комісіонером.
Отже, відповідно до п. 4.3. договорів, відповідача повинен був перерахувати позивачу загальну ціну послуг не пізніше 05.03.2021 (за договором комісії від 30.09.2020) та не пізніше 26.01.2022 (за договором комісії від 26.04.2021).
Відповідно до приписів статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Строк виконання зобов`язань з оплати послуг за договорами комісії від 30.09.2020 та від 26.04.2021 є таким, що настав. 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено за рахунком № 25 від 26.02.2021 комісійну плату в сумі 7,80 грн, відповідно платіжної інструкції № 617 від 21.07.2021 (призначення платежу – комісійна плата згідно рахунку № 25 від 26.02.2021 без ПДВ). 
Отже, загальний розмір заборгованості відповідача за вказаними договорами комісії становить 113480,82 грн, з якої 65000,00 грн – за договором комісії від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 та 48480,82 грн - за договором комісії від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21.
Відповідачем не надано доказів оплати наданих послуг в загальному розмірі 113480,82 грн за договорами комісії від 30.09.2020 та від 26.04.2021. 
Отже, за відповідачем рахується заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 113480,82 грн.
З урахуванням викладеного, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 113480,82 грн.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу належить задовольнити.

Суд також вважає обґрунтованою вимогу АТ «Українська оборонна промисловість» про стягнення з відповідача 3 % річних та суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, за прострочення виконання договірних зобов`язань. 
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем вартості наданих послуг з охорони) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.
Враховуючи те, що відповідачем не були виконані зобов`язання перед позивачем за спірними договорами щодо оплати наданих послуг у встановлений законом строк, відповідно відповідачем було допущено прострочення виконання своїх зобов`язань за договорами на підставі виставлених позивачем рахунків на оплату.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
Згідно роз`яснень, наведених в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.
Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів оплати, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати. 
Згідно виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, позивачем нараховано 3% річних по договору від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 у розмірі 9354,66 грн та інфляційні втрати у сумі 47189,20 грн.
Відповідачем контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надано.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок 3% річних по договору від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 на суму заборгованості 65000,00 грн за період прострочення зобов`язань з 09.03.2021 по 24.12.2025 та встановлено, що позивачем здійснено нарахування 3% річних арифметично правильно, відповідно до вимог чинного законодавства. 
Враховуючи вищевикладене, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних по договору від 30.09.2020 у розмірі 9354,66 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок інфляційних втрат по договору від 30.09.2020 № UOP-12.1-154-Д-20 на суму заборгованості 65000,00 грн за період прострочення зобов`язань з березня 2021 року по грудень 2025 року та встановлено, що розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 47413,58 грн. З урахуванням принципу диспозитивності стягненню з відповідача підлягає сума заявлена позивачем у позові у розмірі 47189,20 грн. 

Також згідно виконаного позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, позивачем нараховано 3% річних по договору від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21 у розмірі 5686,20 грн та інфляційні втрати у сумі 28339,45 грн.
Відповідачем контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат суду не надано.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок 3% річних по договору від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21 на суму заборгованості 48480,82 грн за період прострочення зобов`язань з 27.01.2022 по 18.12.2025 та встановлено, що розмір 3% річних становить 5662,28 грн, які підлягають стягненню з відповідача.
Отже, вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 23,92 грн (5686,20 грн – 5662,28 грн) задоволенню не підлягають.
Судом за допомогою програми «IpLex» здійснено перерахунок інфляційних втрат по договору від 26.04.2021 № UOP-9.1.3-89-Д-21 на суму заборгованості 48480,82 грн за період прострочення зобов`язань з лютого 2022 року по грудень 2025 року та встановлено, що розмір інфляційних втрат за вказаний період становить 28493,09 грн.
З урахуванням принципу диспозитивності стягненню з відповідача підлягає сума заявлена позивачем у позові у розмірі 28339,45 грн. 

В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (994-535). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Також судом засвідчується, що відповідно до п. 50 постанови Пленуму Верховного Суду України №15 від 18.12.2009р. "Про судову практику в справах про банкрутство", додаткові вимоги працівників боржника щодо виплати заробітної плати мають обліковуватись арбітражними керуючими залежно від її нарахування та задоволення протягом часу провадження справи про банкрутство.
Засвідчуються судом також і ті обставини, що порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти.
Вищевикладена позиція знайшла своє відображення у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі №6-76цс14.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно зі ст. 76,77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наданими сторонами доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд керується положеннями ч. 5 ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 13, 20, 73-80, 129, 236-240, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:
1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного підприємства «Миколаївський суднобудівний завод», (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 38, код ЄДРПОУ 14313240) на користь Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість» (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 36, код ЄДРПОУ 37854297) грошові кошти в загальному розмірі 204026,41 грн, з якої: 113480,82 грн – основний борг за договорами комісії, 15016,94 грн – 3% річних, 75528,65 грн – інфляційні втрати, а також 2448,31 грн судового збору.
3. В іншій частині позову – відмовити.
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст.241 Господарського процесуального кодексу України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення (ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження (ч. 2 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України).
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 Господарського процесуального кодексу України).

Суддя Т.М. Давченко