ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/848/26 Справа № 182/1331/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі:    головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М., 
за участю секретаря – Триполець В.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за скаргою  ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження: головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєва Світлана Сергіївна, про поновлення строку на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєвої С.С. В обґрунтування якої зазначив, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі по тексту - Центральний ВДВС м. Миколаєва) перебуває виконавче провадження № 41653008 з примусового виконання виконавчого листа № 182/1000/13-ц, виданого 20.05.2013 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області. Боржником у вказаному виконавчому провадженні є ОСОБА_1 . У 2022 році ОСОБА_1 у зв`язку із накладеними обмеженнями, зокрема забороною виїзду за межі України, звертався до головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві В. Мороз із запитом про надання інформації щодо актуального розрахунку заборгованості по аліментам. 09.08.2022 року головним державним виконавцем Центрального ВДВС у м. Миколаєві В. Мороз було здійснено розрахунок заборгованості по аліментам та надіслано боржнику для сплати. Згідно даного розрахунку було визначено заборгованість скаржника станом на 09.08.2022 року у розмірі 11 241 грн. 00 коп. Визначена державним виконавцем заборгованість була ОСОБА_1 погашена. У зв`язку з цим державним виконавцем В. Мороз винесені постанови від 05.09.2022 року про скасування заходів примусового виконання, а саме: про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про тимчасове обмеження боржника у праві користування зброєю, про тимчасове обмеження боржника у праві полювання. Станом на 05.09.2022 року головний державний виконавець В. Мороз повідомила скаржника про скасування заходів примусового виконання у зв`язку із погашенням заборгованості по аліментам у повному обсязі, та жодних дій у виконавчому провадженні № 41653008 не вживалося. Скаржник, починаючи з жовтня 2022 року щомісячно сплачував аліменти за виконавчим листом у розмірі 1 300,00 грн. Але у січні 2025 року ОСОБА_1 стало відомо, що його банківські рахунки заблоковано. Після з`ясування обставин виявилось, що у його виконавчому провадженні змінився державний виконавець, та новим виконавцем здійснено розрахунок заборгованості, на підставі якого йому нараховано заборгованість за період з 30.01.2013 року по 30.11.2024 року у розмірі 131 427,50 грн. Оскільки у боржника знаходяться документи на підтвердження погашення заборгованості по аліментам у повному обсязі станом на вересень 2022 року, та він сплачував аліменти протягом жовтня 2022 року - листопада 2024 року, що підтверджується відповідними квитанціями, боржник вважав, що після зміни державного виконавця у виконавчому провадженні новим виконавцем помилково визначено заборгованість по сплаті аліментів. На адвокатський запит ОСОБА_3 25.02.2025 року отримала відповідь, де державний виконавець Паралєва С.С. зазначає, що документи, подані скаржником на підтвердження виконання усіх зобов`язань у вересні 2022 року та про сплату аліментів протягом жовтня 2022 року – листопада 2024 року в матеріалах виконавчого провадження відсутні, через що державний виконавець їх не братиме до уваги. У відповіді також зазначено, що розрахунок заборгованості від серпня 2022 року, складений державним виконавцем В. Мороз, в матеріалах виконавчого провадження відсутній. Також державним виконавцем Паралєвою С.С. було надіслано розрахунок заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.02.2025 року, зі змісту якого вбачається, що станом на 01.12.2024 року заборгованість ОСОБА_1 складала не 131 427,50 грн., а вже 124 631,00 грн., а станом на 01.02.2025 року заборгованість ОСОБА_1 складала 126 082 грн. 02 коп. З розрахунку також вбачається, що станом на вересень 2022 року заборгованість ОСОБА_1 складає 66 085,25 грн., в той час, як у вересні 2022 року згідно повідомлення державного виконавця, у провадженні якого знаходився на виконанні виконавчий лист № 182/1000/13-ц, заборгованість ОСОБА_1 була відсутня. Разом з тим, в системі АСВП є заява ОСОБА_1 про сплату заборгованості на підставі розрахунку заборгованості та лист державного виконавця від 09.08.2022 року, яким боржнику повідомлено про розмір заборгованості – 11 241,00 грн. та необхідність її сплати, та яку скаржник погасив в повному обсязі. Відтак, боржник вважає неправомірними дії головного державного виконавця із здійснення розрахунку заборгованості по аліментам станом на 01.12.2024 року та 01.02.2025 року без врахування вже здійсненого розрахунку від 09.08.2022 року та його погашення у повному обсязі. Новим розрахунком неправомірно державний виконавець донарахував 66 085,25 грн. після погашення заборгованості та повного розрахунку скаржника, що порушує права скаржника, та не обґрунтовано жодним чином перерахунок за минулий період. Більш того, при здійсненні розрахунку державним виконавцем не враховано наступних документів про сплату аліментів: платіжна інструкція № H22C-1ABP-184H K71H від 29.12.2022 року; платіжна інструкція № 49P8-955H-5T68-78XB від 27.02.2023 року, з невідомих обставин. Оскільки про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише 25.02.2025 року, просить поновити строк на звернення зі даною скаргою до суду, визнати протиправними дії головного державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Миколаєва Паралєвої С.С. щодо безпідставно встановленого періоду для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а саме з 30.01.2013 року, скасувати розрахунок заборгованості по аліментах, здійснений станом на 01.02.2025 року, складений головним державним виконавцем Паралєвою С.С., та зобов`язати її винести новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, обраховуючи розмір заборгованості з 01.10.2022 року з урахуванням здійснених ОСОБА_1 платежів, скасувати постанову від 22.01.2025 року про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 65 210,13 грн. (а.с. 1-12).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення зі скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Паралєва С.С., про поновлення строку на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії.
Провадження по справі за скаргою ОСОБА_1 заінтересовані особи: стягувач ОСОБА_2 , суб`єкт оскарження Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєва С.С., про поновлення строку на звернення зі скаргою на дії державного виконавця, визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії в частині заявленої вимоги про скасування постанови про накладення штрафу у розмірі 65 210.13 грн. на ОСОБА_1 від 22.01.2025 року у виконавчому провадженні № 41653008 - закрито, як такої, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині скарги ОСОБА_1 - відмовлено (а.с. 177-181).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що наведені висновки в оскаржуваній ухвалі суду не відповідають дійсним обставинам справи, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування ухвали в частині відмови у задоволенні вимог щодо визнання протиправними дії головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєвої С.С. щодо безпідставно встановленого періоду для розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, а саме з 30.01.2013 року; скасування розрахунку заборгованості по аліментах, здійснений станом на 01.02.2025 року складений головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєвою С.С. при примусовому виконанні виконавчого листа №182/1000/13-ц у виконавчому провадженні № 41653008; зобов`язання державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Паралєвої С.С. винести новий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, обраховуючи розмір заборгованості з 01.10.2022 року з урахуванням здійснених ОСОБА_1 платежів та скасувати ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2025 в частині закриття провадження щодо скасування постанови про накладення штрафу у розмірі 65 210.13 грн. на ОСОБА_1 від 22.01.2025 року у виконавчому провадженні №41653008, як
такої, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с.186-193).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що скаржник не погоджується з розрахунком головного державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Паралєвої С.С., згідно якого заборгованість ОСОБА_1 в період з 30.01.2013 року по 30.01.2025 року складає 126 082,02 грн. (а.с.14-21). При цьому посилається на розрахунок державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Валерії Мороз, згідно якого в період січня 2013 року по серпень 2022 року заборгованість по сплаті аліментів склала 11 241,00 грн. (а.с.29), яку він сплатив згідно квитанцій АТ «Універсал Банк» від 31.08.2022 року (а.с.63-64). Зазначає, оскільки заборгованість була ним сплачена, державним виконавцем В. Мороз були винесені постанови від 05.09.2022 року про скасування заходів примусового виконання, а саме: про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, про тимчасове обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про тимчасове обмеження боржника у праві користування зброєю, про тимчасове обмеження боржника у праві полювання (а.с. 96-97, 98-99, 100-101, 102-103, 104-105).
Листом №30535 від 21.07.2022 року держаний виконавець В. Мороз повідомляє ОСОБА_1 , що його заборгованість станом на 09.08.2022 року складає 11 241,00 грн. (а.с.30). Разом з тим, зі зробленого нею розрахунку не можливо зрозуміти, яким чином вона вирахувала саме цю суму. Так, станом на серпень 2020 року заборгованість ОСОБА_1 складала 114 550 грн., тоді як у вересні 2020 року заборгованість вже складає 0 грн., при цьому в матеріалах виконавчого провадження відсутні будь-які докази сплати даної заборгованості (а.с.29).
Згідно наданих платіжних інструкцій АТ «Універсал Банк» вбачається, що з березня 2022 року по грудень 2024 року ОСОБА_1 частково виконує свої аліментні зобов`язання (а.с. 31-59, 67-95). В матеріалах виконавчого провадження наявні дві платіжні інструкції від 31.08.2022 року на загальну суму 12 000 грн. (а.с.63-64).
Також судом першої інстанції було досліджено матеріали виконавчого провадження.

Враховуючи, що предметом оскарження, окрім іншого, є постанова державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Паралєвої С.С. від 22.01.2025 року про накладення на боржника ОСОБА_1 штрафу у розмірі 65 210,13 грн., суд першої інстанції в цій частині провадження по справі закрив, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини скарги ОСОБА_1 місцевий суд не встановив порушень в діях державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва Паралєвої С.С.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Так, згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Положеннями ст. 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Предметом оскарження можуть бути рішення, дії або бездіяльність державного виконавця.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Положеннями ст. 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
За положеннями ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із частинами 1, 3, 4, 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.
Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачеві і боржникові у разі: 1) надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; 2) подання заяви стягувачем або боржником; 3) надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; 4) надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; 5) закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до частини першої статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відповідно до пункту 4 розділу XVIІ нструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця (додаток 15) та у випадках, передбачених частиною 4 статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника.
Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 21 березня 2018 року № 855/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 849/31801 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», а саме пункту 4 розділу XVI «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувача і боржника. Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. Сума заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому статтею 195 СК України.
Положеннями ч. 2 ст. 195 СК України передбачено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Тобто, заборгованість за аліментами визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості у тому випадку, якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Центральному ВДВС м. Миколаєва перебуває виконавче провадження № 41653008 з примусового виконання виконавчого листа № 182/1000/13-ц, виданого 20.05.2013 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 30.01.2013 року. 
Наданий скаржником розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, складений державним виконавцем В. Мороз станом на 31.08.2022 року, не може бути прийнятий судом, як допустимий та належний доказ, оскільки в ньому відсутності необхідні реквізити документів (зокрема, вихідний номер, печатки установи).
Колегія суддів зазначає, що скаржником не надано доказів, що ним в повній мірі сплачена заборгованість в період з січня 2013 року по серпень 2022 року.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що наявність в матеріалах виконавчого провадження постанов державного виконавця про скасування заходів примусового виконання, судом не можуть бути розцінені як доказ відсутності у боржника заборгованості по аліментам, а сама по собі наявність цих постанов свідчить лише про неправомірні дії державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва В.Мороз.

Таким чином, місцевий суд вірно зазначив, що головний державний виконавець Паралєва С.С. правомірно здійснила розрахунок заборгованості за аліментами в межах виконавчого провадження № 41653008.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відповідно до абз. 5 п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб`єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв`язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом першої інстанції не встановлено порушення головним державним виконавцем законодавства під час примусового виконання виконавчого листа № 182/1000/13-ц, виданого 20.05.2013 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області, відтак останній діяв у спосіб та в порядку, які передбачені чинним законодавством, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в частині задоволення скарги ОСОБА_1 . 

Разом з тим, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування оскаржуваної ухвали в частині заявленої вимоги про скасування постанови про накладення штрафу у розмірі 65 210, 13 грн. на Желєзного Д.О. від 22.01.2025 року у виконавчому провадженні №41653008, яку суд першої інстанції закрив, як таку, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Так, постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами (пункт 5 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини першої статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина друга статті 74 Закону).
Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні. Такий правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18), від 07 лютого 2019 року у справі № 927/769/16 (провадження № 12-273гс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 925/138/18 (провадження № 12-74гс19), від 15 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.001073 (провадження № 11-709апп19), від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), та постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та від 18 грудня 2019 року у справі № 759/15553/14-ц (провадження № 14-579цс19).

Оскільки аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції, підстави для скасування ухвали відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Судді: