Справа № 127/13657/26
Провадження 2-а/127/141/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 квітня 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Соушко Ю.О.,
представника позивача Боринської Р.Р.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Крупінської Н.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області до  ОСОБА_1 про продовження строку затримання, 
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання. 
Позовну заяву обґрунтовано тим, що громадянин Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на територію України у 1999 році та постійно проживав у м. Одеса, однак у подальшому порушив встановлені правила перебування іноземців в Україні.
Позивач зазначає, що відповідач неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів середньої та тяжкої тяжкості, а також притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, зокрема 19.09.2018 року його притягнуто до відповідальності за ч. 2 ст. 203 КУпАП із накладенням штрафу.
У зв`язку з порушенням міграційного законодавства 19.09.2018 року відносно відповідача прийнято рішення №10 про примусове повернення до країни походження або третьої країни із зобов`язанням залишити територію України до 18.10.2018 року, яке відповідач не оскаржив та у встановлений строк не виконав без поважних причин.
Надалі 29.10.2025 року УДМС у Вінницькій області прийнято рішення про примусове видворення відповідача за межі території України, у зв`язку з чим того ж дня його затримано та поміщено до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2025 року відповідача затримано строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.
Позивач вказує, що протягом строку затримання вживалися заходи щодо ідентифікації відповідача та документування його особи, зокрема направлялися запити до Посольства Республіки Молдова в Україні, однак отримано відповідь про відсутність відомостей щодо набуття ним громадянства та оформлення паспортних документів. Також направлялися численні запити до судових установ та установ виконання покарань з метою отримання документів, що посвідчують особу відповідача.
Водночас відповідач не надав документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України, до територіальних органів ДМС із питань легалізації свого перебування не звертався, що унеможливлює його ідентифікацію та фактичне виконання рішення про примусове видворення.
З огляду на викладене, позивач вважає, що наявні передбачені ст. 289 КАС України підстави для продовження строку затримання відповідача, оскільки відсутня можливість його ідентифікації та забезпечення примусового видворення у межах попередньо встановленого строку, у зв`язку з чим просить суд продовжити строк його затримання ще на шість місяців.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 22.04.2026 відкрито провадження у справі. 
Від представника відповідача 23.04.2026 надійшов відзив на позовну заяву. Відзив мотивовано тим, що представник відповідача не погоджується з позовом та вважає, що позивач не подав належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності продовження строку затримання ОСОБА_1 . У відзиві зазначено, що матеріали позову не підтверджують неможливості виконання позивачем реальних і послідовних дій щодо ідентифікації відповідача та його видворення протягом попередніх шести місяців, а наведені у позові доводи зводяться до формального посилання на направлення окремих запитів. Представник відповідача звертає увагу на те, що, як випливає з матеріалів справи, відповідач раніше притягувався до кримінальної відповідальності, а тому у відповідних провадженнях його особу мали встановлювати, однак позивач ініціював звернення із запитами для отримання такої інформації лише у квітні 2026 року, тобто наприкінці строку попереднього затримання. Окремо у відзиві зазначено, що через перебування у місцях несвободи відповідач не мав фактичної можливості самостійно виконати рішення про примусове повернення. З огляду на це представник відповідача вважає, що позивач діяв без належного підтвердження підстав для подальшого обмеження свободи особи, посилається, зокрема, на приписи Конституції України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 289 КАС України, і просить у задоволенні позову відмовити.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Відповідач у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Суд установив, що Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області звернулось із запитом №0501.6-8428/058-25 від 14.11.2025 до Посольства Республіки Молдова в Україні, в якому позивач просив підтвердити або спростувати належність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до громадянства Республіки Молдова, а також повідомити про оформлення ним паспортних документів.
Згідно із відповіддю Посольства Республіки Молдова в Україні від 24.11.2025 компетентні органи Республіки Молдова повідомили, що ОСОБА_1 громадянства Республіки Молдова не отримував та з питань оформлення паспортних документів до національної паспортної системи не звертався.
До позовної заяви позивач долучив копії запитів Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області до державних органів та установ, зокрема до ДУ «Райківецька виправна колонія (№78)», ДУ «Стрижавська виправна колонія (№81)», Вінницького міського суду Вінницької області, Вінницького районного суду Вінницької області, Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, Роздільнянського районного суду Одеської області, в яких позивач просив надати наявні у цих установах копії документів, що посвідчують особу ОСОБА_1 (свідоцтво про народження, паспортні документи, ID-картку, водійське посвідчення тощо), а також належним чином завірені копії судових рішень, якими встановлювалися обставини щодо цієї особи.
Вказані запити направлені у квітні 2026 року та містять прохання надати відповідь у стислі строки незалежно від результатів перевірки.
Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від 29.10.2025 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Молдова, був переданий до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. У вказаному акті зазначено, що документи, які посвідчують особу, відсутні, а також зафіксовано дату та час затримання — 29.10.2025.
Також у матеріалах справи наявна розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав копію позовної заяви про продовження строку затримання, її зміст йому зрозумілий, про що він засвідчив власним підписом.
Також у матеріалах справи наявне підтвердження направлення позовної заяви, що містить інформацію про направлення позовної заяви відповідачу засобами електронного зв`язку.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 4 статті 30 Закону України від 22.09.2011 «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені у статті 289 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 289 КАС України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.
У частині 11 статті 289 КАС України встановлено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Частиною 12 статті 289 КАС України передбачено, що про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Згідно з частиною 13 статті 289 КАС України, умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Із змісту наведених норм слідує, що під час вирішення позову про продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, обов`язковому дослідженню судом підлягає, зокрема, неможливість ідентифікації іноземця або особи без громадянства та/або неможливість забезпечення реадмісії особи.
Процедура ідентифікації особи іноземця чи особи без громадянства - нелегального мігранта здійснюється не заради самої ідентифікації, а з чіткою правовою метою подальшого видворення за межі території України або передачі відповідно до міжнародних договорів про реадмісію на підставі документів, які дають право особі легально перетнути кордон України в напрямку виїзду.
Організація процедури видворення/реадмісії включає в себе в тому числі ряд заходів з оформлення проїзних документів, пошуку шляхів сполучення з іншими країнами, транспортні витрати і т.д.
Правовідносини про затримання та видворення з території України іноземців та продовження їх терміну перебування у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена Наказ Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, Кодексом адміністративного судочинства України. 
Частина 1, 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" зазначає, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. 
Частиною 8 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону). 
Пункт 2 частини 1 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, яка затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150 (далі – Інструкція 150) передбачено, що терміни «примусове повернення» та «примусове видворення» означають систему адміністративно-правових заходів, спрямованих на примушування іноземців, які незаконно перебувають в Україні, покинути територію України всупереч їх волі і бажанню. 
Підпунктом 2 пункту 2 розділу 4 Інструкції 150 встановлено, що до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства поміщуються іноземці стосовно яких суд прийняв рішення про затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. 
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.
Частина 3 статті 9 цього ж Закону передбачає, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. 
Відповідно до ст.1 Угоди між Кабінетом Міністрів України і Урядом Республіки Молдова про безвізові поїздки громадян від 27.12.2001 року, громадяни України та Республіки Молдова, незалежно від місця постійного проживання, можуть в`їжджати-виїжджати, прямувати транзитом та перебувати на території держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування і реєстрації, чинних в цій державі, по документах, зазначених у Додатку до цієї Угоди, в тому числі по паспорту громадянина Республіки Молдова та паспорту громадянина Республіки Молдова для виїзду за кордон. 
У Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150, (далі – Порядок) зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в`їзду з держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. 
Відповідно Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI ідентифікація особи - це встановлення особи шляхом порівняння наданих даних (параметрів), у тому числі біометричних, з наявною інформацією про особу в реєстрах, картотеках, базах даних тощо. 
Відповідно до пп. 5 п. 2 Положення про національну систему біометричної верифікації та ідентифікації громадян України, іноземців та осіб без громадянства затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 № 1073 біометрична ідентифікація - здійснення пошуку за принципом «один до багатьох» шляхом розпізнавання і зіставлення одного або двох біометричних даних (параметрів) особи з біометричними даними (параметрами) осіб у відомчих інформаційних системах суб`єктів національної системи. 
Відповідно пп. 26 п. 2 розділу II Державної програми авіаційної безпеки цивільної авіації затвердженої законом України від 21 березня 2017 року № 1965-VIII документ, що посвідчує особу для іноземців та осіб без громадянства - паспортний документ іноземця, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що підтверджує громадянство іноземця, посвідчує особу іноземця або особи без громадянства, надає право на в`їзд або виїзд з держави і визнається Україною. 
У відповідних положеннях ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що:
«1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:
f) «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції»».
Тобто Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод відмежовує «затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну» (перша частина цього положення) та «затримання особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції» (друга частина цього положення).
При цьому, перелік винятків із права на свободу, яке гарантує п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини «Лівада проти України»). 
Розділом 6 Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150 детально описує вжиття компетентними органами заходів щодо ідентифікації та документування іноземців та передбачає, що:
у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу);
у разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС. У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно. 
Суд, вирішуючи цей спір, виходить з того, що відповідно до ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземця або особи без громадянства у пункті тимчасового перебування становить шість місяців. За наявності умов, визначених ч. 13 цієї статті, такий строк може бути продовжено, але загалом не більш як на вісімнадцять місяців. Частина 12 ст. 289 КАС України зобов`язує орган, за клопотанням якого особу затримано, не пізніш як за п`ять днів до закінчення цього строку подати відповідний адміністративний позов і зазначити у ньому дії та заходи, що вживалися для ідентифікації особи та забезпечення виконання рішення про примусове видворення. 
Тобто відповідно до ч. 11, 12, 13 ст. 289 КАС України продовження строку затримання іноземця або особи без громадянства не є автоматичним наслідком спливу попереднього шестимісячного строку. Для продовження такого затримання позивач повинен довести, що у межах вже наданого строку існували і зберігаються умови, за яких неможливо ідентифікувати особу або забезпечити її примусове видворення, а також підтвердити, які саме дії та заходи він вживав для досягнення цієї мети. Обмеження свободи особи допускається лише у випадках і відповідно до процедури, встановленої законом. 
Суд установив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.10.2025 року ОСОБА_1 вже затримано строком на шість місяців з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення. Отже, саме протягом цього строку Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області мало вжити активних, послідовних та результативно спрямованих заходів для встановлення особи відповідача та виконання рішення про його видворення. Проте надані суду матеріали не підтверджують, що такі дії позивач здійснював системно протягом усього строку затримання. 
Із наданих доказів суд установив, що після звернення до Посольства Республіки Молдова та отримання відповіді від 24.11.2025 року про те, що ОСОБА_1 громадянства Республіки Молдова не набував і з питань оформлення паспортних документів не звертався, позивач не довів вчинення інших належних та своєчасних дій, спрямованих на встановлення особи відповідача, упродовж тривалого часу. Натомість більшість запитів до судів та установ виконання покарань позивач оформив лише у квітні 2026 року, тобто фактично наприкінці первісного строку затримання, причому в один період, без підтвердження попередньої системної роботи у цьому напрямку. Сам по собі факт направлення таких запитів наприкінці строку затримання не доводить, що позивач протягом попередніх шести місяців вживав усіх залежних від нього заходів для ідентифікації відповідача. 
Суд також враховує, що у судовому засіданні відповідач повідомив про проживання в Україні з дитинства, відсутність батьків та фактичну відсутність належного документування його особи у минулому. За таких обставин саме на позивача покладався обов`язок довести, що він використав реальні можливості для встановлення особи відповідача за допомогою наявних відомостей на території України, зокрема через установи, де відповідач раніше перебував, органи державної влади, суди, установи виконання покарань, обліки та інші джерела інформації. Однак подані матеріали не підтверджують належною мірою ані повноти таких дій, ані їх безперервності, ані того, що позивачеві об`єктивно потрібен додатковий строк саме через неможливість завершити вже розпочату належну процедуру ідентифікації. 
Посилання позивача лише на відсутність у відповідача документів, що посвідчують особу, саме по собі не є достатньою підставою для продовження строку затримання. Частина 12 ст. 289 КАС України прямо вимагає, щоб у позові про продовження строку затримання були зазначені саме дії та заходи, яких орган вживав для ідентифікації особи та забезпечення виконання рішення про примусове видворення. Якщо такі дії мали формальний, несвоєчасний або епізодичний характер, суд не має правових підстав для подальшого обмеження свободи особи. 
Крім того, суд бере до уваги доводи відзиву представника відповідача про те, що позивач не подав належних і допустимих доказів необхідності продовження примусового тримання, не підтвердив неможливості виконання реальних дій щодо ідентифікації та видворення протягом останніх шести місяців, а також звернувся із відповідними запитами лише у квітні 2026 року. Ці доводи узгоджуються з дослідженими судом письмовими доказами та не спростовані позивачем під час розгляду справи. 
За таких обставин суд доходить висновку, що позивач не довів наявності передбачених законом підстав для продовження строку затримання ОСОБА_1 , оскільки не підтвердив належними, допустимими та достатніми доказами, що протягом попереднього строку затримання вживав усіх необхідних та можливих заходів для ідентифікації відповідача і забезпечення його примусового видворення, а тому адміністративний позов задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 241-246, 268, 271, 289 КАС України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області до ОСОБА_1 про продовження строку затримання - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:
позивач Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, код ЄДРПОУ 37836770, місцезнаходження: м. Вінниця, просп. Коцюбинського, 78;
відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , адреса перебування: АДРЕСА_2 .

Суддя           В. В. Горбатюк