Справа № 202/9344/25
Провадження № 2/202/1110/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року        м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі судді Михальченко А.О., 
секретар судового засідання Пономаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні
у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 202/9344/25 

за позовом

ОСОБА_1 

до 

ОСОБА_2 
ОСОБА_3 
ОСОБА_4 

про стягнення безпідставно набутих коштів  –

за участю
представника позивача – адвоката Лавринович О.В.
представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Ковальчук Ю.М. 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

26.09.2025 через підсистему «Електронний суд» адвокат Лавринович Оксана Володимирівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2001, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 (позивач), ОСОБА_7 (чоловік позивача, взяв прізвище дружини при укладені шлюбу) та ОСОБА_8 (син позивача та ОСОБА_7 ) належала квартири АДРЕСА_1 .
Мати позивача – ОСОБА_6 за договором дарування від 05.04.2018, серія та номер 2812, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Златовою Н.А, передала у власність ОСОБА_2 1/5 частку квартири АДРЕСА_1 . 
Позивач була власником 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , але у 2017 році свою частку подарувала синові – ОСОБА_8 . 
02.08.2018 в квартиру АДРЕСА_1 вдерлася група озброєних осіб на чолі із відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які, представившись адвокатами відповідача Друза К.А., під загрозою насильства та загрозою заселення в квартиру циган або безхатченків примушували та вимагали від позивача виконати їх вимоги, а саме: придбати у них належні ОСОБА_2 2/5 частини квартири АДРЕСА_1 за ціною 30 000 доларів США, або швидко продати дану квартиру за ціною 50 000 доларів США та сплатити відповідачам – 40 000 доларів США. 
Для досягнення своєї мети відповідачі захопили усю квартиру та заселили своїх людей, яким було надано вказівки щодо створення невідповідних умов для нормального існування позивача та її чоловіка – інваліда із хворобою серця, з метою доведення їх до стану не супротиву та погодження на вимоги відповідачів. 
Як на підставу своїх повноважень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на довіреність від 01.08.2018, посвідчену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Новіковою Н.А. та зареєстрованою в реєстрі за № 550. 
Однак, згідно змісту довіреності ОСОБА_2 не надавав ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_3 будь-яких повноважень щодо розпорядження його власністю, щодо пропозицій, примушування по її придбанню, примушування до продажу часток позивача, співвласника, тощо. 
Позивач не розуміла чому ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вважали ОСОБА_2 власником 2/5 частин квартири, тоді як мати позивача подарувала ОСОБА_2 тільки 1/5 частку.
09.11.2018 після цілодобової блокади, тиску та погроз щодо життя та здоров`я позивача та її чоловіка, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 примусили позивача сплатити їм 1000 доларів США в якості попередньої оплати за 2/5 частини квартири, що, начебто, належать відповідачу ОСОБА_2 . 
Всю суму за 2/5 частини за вимогою відповідачів позивач мала сплатити до 05.12.2018.
Незважаючи на те, що відповідачі отримали гроші від позивача, в квартиру були заселені безхатченки, які навели моторошний безлад, цілодобово вчиняли неправомірні дії по відношенню до позивача та її чоловіка – інваліда на серце, вживали спиртні напої та не дотримувалися норм соціальної поведінки та санітарії. З огляду на психологічне насильство, заселення у квартиру сторонніх людей, 12.12.2018 позивач передала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ще 1000 доларів США.
Таким чином, гроші у позивача були безпідставно витребувані внаслідок психологічного насильства та знущань, залякування, заселення сторонніх людей в квартиру, де мешкали позивач, її чоловік та мати. 
Позивач не має і не мала ані наміру придбавати частку, отриману від її матері ОСОБА_2 за дуже сумнівних обставин, а ні грошей на придбання цієї частки. У власність позивача частка, що належить відповідачу ОСОБА_2 , передана не була, між позивачем та ОСОБА_2 не укладалася попередня угода щодо придбання зазначеної частки в майбутньому, позивач не брала на себе ніяких зобов`язань щодо придбання частки ОСОБА_2 .
Отже кошти, отримані від позивача під впливом насильства, є безпідставним збагаченням відповідачів. Позивач зверталася до поліції з приводу вищезазначених обставин, до цього часу ведеться досудове розслідування за ч. 2 ст. 355 КК України.
Позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогами про повернення коштів усно, пояснюючи, що в неї немає ані бажання придбавати, ані коштів на придбання частки ОСОБА_2 
21.05.2025 року позивач звернулася до відповідачів письмово. Відповідей на свої звернення не отримала. Отже, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та стягнення з відповідачів безпідставно отриманих ними коштів.
Враховуючи викладене, посилаючись на ст.1212 ЦК України, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 82 987,80 гривень, що еквівалентно 2 000 доларам США по курсу НБУ на дату подання позову. Витрати по справі покласти на відповідачів солідарно.

01.10.2025 по справі відкрите спрощене позовне провадження та відповідачам встановлений строк для подання відзивів на позов.

Відповідачі відзив на позов не подали.

02.01.2026 від відповідача ОСОБА_3 надійшли письмові пояснення по суті позовних вимог у яких він пояснив, що дійсно він та ОСОБА_4 відповідно до розписки від 09.11.2018 та з урахуванням внесених доповнень до неї від 12.12.2018 отримали 2 000 доларів США від позивача ОСОБА_1 . Фактично грошові кошти вони отримали як аванс за майбутній продаж належної ОСОБА_2 частини квартири і діяли на підставі довіреності від нього. При цьому позивач діяла добровільно, без будь-якого примусу та розуміючи природу даного правочину. Зазначив, що позивач сплатила кошти знаючи, що між нею та відповідачем відсутнє зобов`язання з повернення кошів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому передавала кошти неодноразово. Також заявив про застосування строків позовної давності. 

11.01.2026 через підсистему «Електронний суд» адвокат Ковальчук Ю.М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подала заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтувала тим, що з позовом позивач звернулася лише у 2025 році, тобто зі спливом строку більше 6 років. Матеріали справи свідчать про те, що про порушення свого права Позивачу було відомо, щонайменше, ще з 12.12.2018 року, тому загальний строк позовної давності сплинув 13.12.2021 року. Таким чином, враховуючи визначений законодавством загальний трирічний строк позовної давності, сторона Відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення безпідставно набутих коштів.

05.02.2026 через підсистему «Електронний суд» представник позивача – адвокат Лавринович О.В. подала заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивувала тим, що з 02.04.2020 року по 29.01.2024 року продовжено строки позовної давності на строк дії карантину/воєнного стану, з 30.01.2024 року по 03.09.2025 року строк позовної давності був зупинений. Щодо дотримання строку позовної давності позивачем зазначила, що 09.11.2018 року позивач передала відповідачам 1000 доларів США, 12.12.2018 року позивач передала відповідачам 1000 доларів США, розуміючи при цьому, що її право порушене відповідачами. Отже, строк позовної давності грубо, але достатньо доказово починаємо розраховувати: з 09.11.2018 року до 02.04.2020 року – 1 рік, 4 місяці та 25 днів, або 510 днів; з 04.09.2025 року до 26.09.2025 року (дата звернення з позовом до суду) – 23 дні. Таким чином з дати, коли позивач дізналася про порушення свого права і до дати, коли позивач звернулася до суду за захистом свого права минуло 1 рік, 5 місяців 18 днів.

05.02.2026 через підсистему «Електронний суд» адвокат Ковальчук Ю.М., яка діє в інтересах ОСОБА_3 , подала додаткові письмові пояснення по суті позовних вимог у яких зазначила, що факт передачі грошових коштів у сумі 2000 доларів США підтверджується розпискою від 09.11.2018 року та дописом до неї від 12.12.2018 року, на які посилається сам Позивач та які долучені ним до матеріалів справи. Зміст вказаної розписки має вирішальне значення для правильного визначення правової природи спірних коштів. Із тексту розписки прямо вбачається, що кошти отримані як передоплата, визначена чітка правова мета платежу - в рахунок оплати за 2/5 частки квартири за конкретною адресою, визначений залишок суми, що підлягає сплаті, визначений конкретний строк остаточного розрахунку вказано, що особи, які отримують кошти, діють в інтересах власника частки. Тобто розписка не є підтвердженням абстрактного факту передачі коштів, а містить усі істотні елементи, які характерні для договірних зобов`язальних відносин щодо майбутнього відчуження частки нерухомого майна. Фактично, цей документ фіксує узгоджену сторонами правову мету платежу, існування домовленості щодо майбутнього правочину та початок виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Саме наявність такої правової мети платежу є визначальною для застосування норм матеріального права у цій справі.
Позивач у позові не заперечує факту складання розписки, факту підписання, факту внесення допису через місяць та передання додаткової суми коштів на виконання даної розписки. Більше того саме на розписку Позивач посилається як на доказ передачі коштів. Таким чином, Позивач одночасно визнає дійсність документа як доказу передачі коштів, але намагається заперечити його правову природу. Крім того, через місяць, а саме 12.12.2018 Позивач повторно передає кошти та сторони роблять письмовий допис у розписці зі зменшенням залишку суми. Це свідчить не про випадковість чи одноразовість дій, а про продовження виконання досягнутих домовленостей. Такий факт повністю узгоджується з природою авансового платежу в межах договірних зобов`язань. Наявність розписки з визначеною правовою метою передачі коштів означає, що між сторонами існували зобов`язальні (договірні) правовідносини, кошти передані в межах цих правовідносин, а отже відсутня обов`язкова умова для застосування статті 1212 ЦК України відсутність правової підстави. Позивач фактично стверджує недійсність правочину, проте як правову підставу позову вказує на положення про безпідставність отримання коштів (ст. 1212 ЦК України), що вказує про обрання неналежного способу захисту. Обрання неналежного способу захисту, в свою чергу, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Разом з тим, у позові стверджується про відсутність наміру придбавати частку квартири, психологічний примус та погрози, відсутність волі на укладення будь-яких домовленостей, протиправна поведінка відповідачів, наявність кримінального провадження за ст.355 КК України.
Також зазначила, що Позивач фактично ставить під сумнів дійсність розписки як правочину. Однак при цьому Позивач не заявляє жодної вимоги: про визнання розписки недійсною; про застосування наслідків недійсності правочину; про визнання правочину вчиненим під впливом насильства. Це має принципове значення для вирішення спору, оскільки, якщо особа стверджує, що кошти передані під примусом, обманом, насильством або без волі — це є предметом спору про недійсність правочину, а не підставою для застосування статті 1212 ЦК України. За таких обставин, позивачем обрано неналежний спосіб захисту та згідно висновків Верховного суду є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Позивач просить стягнути кошти солідарно з трьох відповідачів, однак не наводить жодного правового чи фактичного обґрунтування солідарності. Відповідно до статті 541 ЦК України, солідарний обов`язок виникає лише у випадках, встановлених договором або законом. Позивач не посилається ні на договір, що встановлює солідарність, ні на норму закону, яка передбачає солідарність у таких правовідносинах. Більше того, із самої фабули позову випливає, що особи могли діяти в різних ролях: як представники, як особи, що фізично отримали кошти, або як власник частки. Такий характер відносин виключає презумпцію солідарності.
Позивач описує емоційні обставини, погрози, психологічний тиск, але не надає жодного доказу того які саме дії кожного з трьох відповідачів призвели до набуття коштів, чи всі троє отримували кошти, чи всі троє зберігають ці кошти.
Позиція Позивача фактично зводиться до того, що розписка була підписана під примусом. Але доки правочин не визнано недійсним, не встановлено факт насильства вироком суду, цивільний суд зобов`язаний виходити з презумпції дійсності правочину. За таких обставин, доводи Позивача про примус та насильство не є предметом доказування у межах позову за ст.1212 ЦК України, належать до спору про недійсність правочину, підлягають оцінці в межах кримінального провадження.
Враховуючи викладене просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача доводи позову підтримала та наполягала на його задоволенні.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Ковальчук Ю.М. просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових поясненнях. 
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про час та місце судового розгляду повідомлені судовими повістками, які отримані відповідачем ОСОБА_2 у електронному кабінеті, а відповідачем ОСОБА_4 одна повістка отримана поштовим зв`язком особисто, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а інші повернуті до суду з відміткою «адресат відсутній», що свідчить про належне повідомлення відповідачів про час та місце розгляду справи.

Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , оскільки про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши учасників судового розгляду, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.11.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали від ОСОБА_1 1 000 доларів США, а 12.12.2018 ще 1 000 доларів США, що підтверджується розпискою від 09.11.2018 наступного змісту: «Ми, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , діючи на підставі довіреності від ОСОБА_2 , отримали передплату 1 000 (тисячу) доларів США в рахунок оплати за 2/5 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Підтверджуємо, що інша частина оплати за 2/5 частини квартири складає 29 000 доларів США, яка повинна бути виплачена до 05 грудня 2018 року. Дата 09.11.2018. Отримали 1000 доларів США в рахунок оплати. Залишок 28 000 доларів США. Дата 12.12.2018. Власні підписи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 . На звороті розписки містяться 2 застереження ОСОБА_1 , а саме: дана розписка написана рукою ОСОБА_9 . Я вимушена була передати ці кошти 09.11.2018 1 000 доларів США та підписатися під цим документом під загрозою та тиском ОСОБА_9 та Гліба Сторчака. Дата 09.11.2018. Власний підпис ОСОБА_1 ; 12.12.2018 під тиском та погрозами нашому життю з боку ОСОБА_9 та Гліба Сторчака, я вимушена передати їм ще 1 000 доларів США. Вимагання та шантаж, погроза нашій безпеці та нашим життям, під примушуванням та тиском з їх сторони, змусили мене здійснити цю дію. Дата 12.12.2018. Власноручний підпис ОСОБА_1 », копія якої досліджена судом.
З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №199761865 від 11.02.2020 та №467605432 від 11.03.2026 судом встановлено, що на підставі договору дарування від 05.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Златовою Н.А. ОСОБА_2 належить 1/5 частка квартири АДРЕСА_1 та на підставі договору дарування від 13.03.2020, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Сисоєнко І.В. ще 1/5 частка вказаної квартири.
Тобто, станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 ОСОБА_2 належала лише 1/5 частка квартири АДРЕСА_1 .
З копії довіреності віл 01.08.2018, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО Новіковою Н.А., випливає, що ОСОБА_2 видав цю довіреність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та уповноважив їх, кожного окремо: здійснювати нагляд за належною йому 1/5 часткою квартири АДРЕСА_1 , мати до неї вільний доступ, вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації його права власності на вищезазначену 1/5 частки квартири, в тому числі – комунальні, за користування телефонним зв`язком та іншими послугами, представляти його інтереси у бідь-яких установах чи підприємствах, незалежно від їх форми власності, чи підпорядкування, в тому числі в органах нотаріату, ЖЕО, водо -, тепло-, газо -, енерго - постачальних, зв`язку, виконавчих комітетах, міських, районних, обласних рад, санітарно-епідеміологічній службі, інспекції ДАБІ, головному архітектурно-планувальному управлінні, пожежного нагляду, належній реєстраційній службі, належному ЦНАПІ, тощо. Подавати від його імені будь-які заяви, що стосуються виконання цієї довіреності, отримувати довідки чи інші документи, укладати договори про надання комунальних послуг, самостійно визначаючи суми, терміни, та інші умови договорів, використовувати 1/5 частку квартири на власний розсуд, укладати та підписувати договори оренди на умовах та за ціну за їх розсудом, укладати зміни до укладених договорів оренди, розривати укладені договори оренди, одержувати гроші за укладеними договорами оренди, розписуватися за нього, здійснювати поточний та комунальний ремонт квартири, ремонтувати та змінювати санітарно-технічні прилади і пристрої, які вийшли з ладу з вини власника квартири або через невідповідну експлуатацію, механічне пошкодження, тощо. Запрошувати третіх осіб. 
Приписами ст. 1000 ЦК України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.
Довіритель зобов`язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення. (ч.1 ст.1007 ЦК України)
Відтак, проаналізувавши текст довіреності від 01.08.2018 суд встановив, що ОСОБА_2 , як власник 1/5 частки квартири АДРЕСА_1 , не уповноважував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладати від його імені договори купівлі-продажу належної йому частки квартири, попередні договори, отримувати аванс у рахунок майбутнього договору купівлі-продажу, у тому числі і з ОСОБА_1 , як і не уповноважував їх укладати будь-які інші договори, окрім договорів оренди. 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 ЦК України)
Приписами ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. (ст.657 ЦК України)
До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. (ч.1 ст.181 ЦК України)
Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Поняття попереднього договору визначено у ч.1 ст.635 ЦК України. Так, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена – у письмовій формі.
Приписами ст.570 ЦК України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Частиною 2 ст.570 ЦК України регламентовано, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
У цій справі суду не надано жодного доказу, що ОСОБА_1 укладала з ОСОБА_2 попередній договір продажу 2/5 частки квартири АДРЕСА_1 , а відтак ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не мали права отримувати від ОСОБА_1 аванс у рахунок належних з неї за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередній договір не укладався, станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 ОСОБА_2 не був власником 2/5 часток квартири, а також не уповноважував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладати попередній договір з ОСОБА_1 та отримувати від неї аванс навіть за 1/5 частку квартири.
Також суд зазначає, що складена розписка не містить істотних умов попереднього договору купівлі-продажу квартири, тобто не є договором у розумінні ст.ст. 635, 638, 657 ЦК України, а лише підтверджує факт отримання коштів відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від позивача. 
Суду не надано доказів, що отримані від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 000 доларів США ОСОБА_3 та ОСОБА_4 передали ОСОБА_2 . 

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Одночасно, стаття 216 ЦК України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.
Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 або 216 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
Як встановив суд у цій справі, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 попередній договір купівлі-продажу квартири не укладався, а відтак неукладення договору не можна ототожнювати з його нікчемністю, а тому до спірних правовідносин не застосовуються вимоги статті 216 ЦК України.
Отже, суд не приймає до уваги доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що кошти отримані як передоплата, а у розписці визначена чітка правова мета платежу - в рахунок оплати за 2/5 частки квартири за конкретною адресою, визначений залишок суми, що підлягає сплаті, визначений конкретний строк остаточного розрахунку вказано, що особи, які отримують кошти, діють в інтересах власника частки, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у досліджених судом доказах. 
Таким чином, суд, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 будучи неуповноваженими особами спільно отримали від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 2 000 доларів США за продаж 2/5 частки квартири, які станом на 09.11.2018 та 12.12.2018 ОСОБА_2 не належали; ОСОБА_2 не уповноважував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладати від його імені договори (окрім договорів оренди); договір купівлі-продажу навіть 1/5 частки квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений не був; доказів передання грошових коштів отриманих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від ОСОБА_1 ОСОБА_2 суду не надано, доходить висновку про набуття відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 коштів за відсутності для цього правових підстав, а відтак позов підлягає частковому задоволенню і з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 2 000 доларів США відповідно до статті 1212 ЦК України. 

Щодо строків позовної давності

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи – носія порушеного права (інтересу).
В ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Позов у даній справі подано через підсистему «Електронний суд» 26.09.2025, що підтверджено даними ЄСІТС.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
У п. 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24:00 год. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, який Указами Президента України неодноразово продовжувався.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, який набрав чинності 17 квітня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 19, відповідно до якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
Пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) виключено на підставі ЗУ № 4434-IX від 14.05.2025, який набрав чинності 04.09.2025.
Відповідно до ч.3 ст.263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Таким чином, з огляду на те, що з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12 березня 2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30 червня 2023 року, а з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на усій території України, а також на зупинення строків перебігу позовної давності в період з 17.04.2022 по 04.09.2025, встановлені судом обставини у справі, а саме порушення прав позивача 09.11.2018 і звернення позивача з даним позовом 26.09.2025 року, суд доходить висновку, що трирічний строк позовної давності щодо вимог у даній справі позивачем не пропущено.
Враховуючи викладене суд відхиляє заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки її доводи не знайшли свого підтвердження у досліджених судом доказах.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд зазначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. (ч.1 ст.133 ЦПК України)
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
При звернення до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 969,00 грн (позов подано в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору), що підтверджено квитанцією від 26.09.2025, а відтак з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у рівних частках по 484 грн 50 коп. з кожного. 

Керуючись ст.ст.10,12,13, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд –

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4  (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) та  ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) безпідставно набуті грошові кошти у сумі 2 000 доларів США (дві тисячі доларів США).

Стягнути з ОСОБА_4  (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 484 грн 50 коп. (чотириста вісімдесят чотири грн 50 коп.)

Стягнути солідарно з ОСОБА_3  (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1  (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 484 грн 50 коп. (чотириста вісімдесят чотири грн 50 коп.)

В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склала 11.03.2026

Суддя        Анастасія МИХАЛЬЧЕНКО