ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
61022, м. Харків, пр. Науки, 5
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України
03.03.2026р. Справа №905/169/25 (601/3330/24)

Господарський суд Донецької області у складі судді Величко Н.В.
при секретарі Кравець А.Є., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали
за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 )
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (код ЄДРПОУ 32281519)
про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрачених доходів за порушення строку їх виплати та 3% річних, -

в межах справи № 905/169/25 про банкрутство ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ», -

сторони не з`явились, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні господарського суду на стадії розпорядження майном знаходиться справа № 905/169/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю КРАСНОЛИМАНСЬКЕ; на офіційній сторінці Верховного суду веб-порталу Судова влада України опубліковано відповідне оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю КРАСНОЛИМАНСЬКЕ за №75623 від 26.03.2025.
Від Шевченківського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа № 601/3330/24 (провадження №2/761/4523/2025) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних для розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (вх.№ 361/26).
За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріалам присвоєно єдиний унікальний номер справи № 905/169/25 (601/3330/24) та на підставі ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства за протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 23.01.2026 передано на розгляд судді Величко Н.В.
Ухвалою Господарського суду Донецької області від 27.01.2026 прийнято до свого провадження цивільну справу № 601/3330/24 для розгляду в межах господарської справи № 905/169/25 про банкрутство ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ»; вирішено справу №905/169/25 (601/3330/24) розглядати за правилами спрощеного провадження, судове засідання призначено на 24.02.2026, встановлено сторонам строк для подачі суду заяв по суті та документів, вирішені інші процедурні питання.
У зв`язку із включенням судді Величко Н.В. до списку підготовки для підтримання кваліфікації суддів місцевих господарських судів у період з 23.02.2026 по 27.02.2026, ухвалою від 11.02.2026 повідомлено позивача та відповідача про перенесення розгляду справи № 905/169/25 (601/3330/24) на 03.03.2026.
Позивачу вказані ухвали надіслані рекомендованою поштою на вказану у позовній заяві поштову адресу та на електронну пошту; відповідачу ухвали доставлені в його зареєстрований електронний кабінет в системі «Електронний суд», що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.
В розумінні приписів статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, сторони вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином
Також, всі процесуальні акти суду у цій справі оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень веб-порталу Судова влада України в мережі Інтернет, відомості якого є офіційними та загальнодоступними для безоплатного перегляду згідно Закону України "Про доступ до судових рішень".
У судовому засіданні 03.03.2026 сторони участі не приймали, що в розумінні ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України не є перешкодою для розгляду справи в цьому судовому засіданні.
За приписами статті 129 Конституції України, статті 2 Господарського процесуального кодексу України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
З огляду на необхідність розгляду господарської справи впродовж розумних строків в контексті встановлених п. 1 статті 6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року гарантій, явка представників учасників справи у судове засідання не була визнана обов`язковою, учасники справи мали достатньо часу для висловлення своєї правової позиції і надання доказів на підтвердження аргументів, тому суд вважає можливим розглянути дану справу за наявними в ній матеріалами у цьому судовому засіданні в приміщенні суду у відсутність учасників справи, що не з`явились.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що з 01.03.2023 перебував у трудових відносинах з відповідачем, 30.08.2024 звільнений за власним бажанням. З часу припинення трудових відносин всупереч ст. 116 КЗпП України відповідач вчасно не здійснив з позивачем остаточний розрахунок та не повідомив про суми, що належать йому від підприємства. Позивач зазначає, що за його розрахунком нараховано але не сплачено заробітну плату за червень 2024 року у розмірі 70349,61 грн., за липень 2024 року - 66566,59 грн., за серпень 2024 року - 180517,21 грн, що разом становить 317433,41 грн.. Крім того, просить стягнути на свою користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати у розмірі 5595,32 грн, 3% річних у розмірі 2072,82 грн, а також середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день постановлення рішення по справі, крім того сплачений за розгляд справи судовий збір. Позивач визначив ціну позову на рівні 495139,15 грн.
На підтвердження вимог надано суду: паспортні дані та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера позивача, витяг з трудової книжки НОМЕР_2 , копію довідки від 30.08.2024, довідку, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-7) від 05.10.2024, заяву до ТОВ «Краснолиманське» від 14.09.2024 з доказами направлення з описом вкладення, розрахунок позовних вимог.
Відповідач у поданому відзиві на позовну заяву (документ сформований в системі "Електронний суд" 10.02.2026, вх.№ 01-41/1180/26) зазначає, що відповідно до облікових даних ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" заборгованість перед ОСОБА_1 , таб.№ 49791, становить 211370,84 грн. (сума вказана після утримання всіх обов`язкових податків та зборів), у тому числі: за липень 2024 року заборгованість 15791,38 грн., за серпень 2024 року - 191234,04 грн., за вересень 2024 року - 4345,42 грн. Також повідомив, що середній заробіток позивача становить 4008,81 грн. При вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку просить суд врахувати принцип співмірності, пропорційності та зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку. Крім того, зазначає, що 3% річних не застосовуються до трудових правовідносин, а вимога про компенсацію втрати частини доходів не підтверджена належними доказами, тому в цій частині вимог заперечує проти їх задоволення. Просив розглянути справу без його участі. 
На підтвердження аргументів відповідач надав суду довідку б/н від 10.02.2026 про заборгованість станом на дату складення довідки, довідку б/н від 10.02.2026 про середній заробіток ОСОБА_1 , правовстановлюючі документи підписанта, скріншот монітору про надсилання 10.02.2026 електронною поштою відзиву на позовну заяву у справі № 905/169/25 (601/3330/24) з додатками на електронну адресу ІНФОРМАЦІЯ_2.
Позивач у заяві від 26.02.2026 зазначав, що не отримував від відповідача відзив на позовну заяву, тому не має можливості надати на нього відповідь. Посилаючись на приписи ст.ст. 42, 165 ГПК України, позивач просив суд не приймати відзив відповідача. Крім цього, просив долучити до матеріалів справи виписку банку по зарплатному рахунку за період з 30.08.2024-10.02.2026, що додається, та розглянути справу за відсутності позивача (вх.№ 956/26 від 02.03.2026).
Суд не знаходить підстав для задоволення клопотання позивача не приймати відзив відповідача, оскільки відзив ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" подано у строк та спосіб, встановлений як в ухвалі господарського суду від 27.01.2026 у цій справі, так і статті 165 ГПК України, копія відзиву надіслана позивачу 10.02.2026 на вказану у позовній заяві електронну пошту позивача. При цьому суд враховує, що позивач не скористався своїм правом та не має зареєстрованого електронного кабінета в системі "Електронний суд" ЄСІТС, з матеріалів справи слідує, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є м. Покровськ Донецької області, де тимчасово не функціонує відділення АТ УКРПОШТА, Покровська територіальна громада Донецької області є зоною активних бойових, а згідно відповіді Великодедеркальської сільської ради Кременецького району Тернопільської області №1711 наданої 03.12.2024 на запит міського суду щодо зареєстрованого місця проживання (перебування) позивача ОСОБА_1 вбачається, що останній на території Великодедеркальської сільської ради не зареєстрований, згідно інформації отриманої з ЄІБДВПО позивач ОСОБА_1 знятий з обліку як внутрішньопереміщена особа за адресою АДРЕСА_1 - 29 квітня 2022 року. Також суд враховує, що за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень офіційного веб-сайта Судова влада України, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07.06.2024 у справі 757/25112/24-к, залишеною без змін 20.03.2025 Київським апеляційним судом, накладено арешт на рахунки ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ", що також ускладнює надсилання відповідачем на адресу позивача заяв по суті та документів листом з описом, тому відповідач обгрунтовано надіслав відзив з додатками на електронну адресу позивача, вказану у позовній заяві. 
Відповідно до частини 1 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КузПБ) спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно з частиною 4 статті 7 КУзПБ у разі якщо господарський суд, розглядаючи в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) спір про стягнення з боржника грошових коштів, встановить, що позивачем у такому спорі подано у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника заяву з грошовими вимогами до боржника, господарський суд залишає такий позов без розгляду.
Позивачем надано суду письмові пояснення від 11.02.2026, в яких стверджує що до господарського суду із заявою про грошові вимоги до боржника з таким самим предметом як у цьому спорі в порядку ст. 45 КУзПБ в межах справи № 905/169/25 ОСОБА_1 не звертався.
Судом обставин протилежного за матеріалами справи № 905/169/25 не встановлено. Відтак відсутні підстави для залишення без розгляду цієї позовної заяви на підставі спеціальної норми - частини 4 статті 7 КУзПБ.
Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ, ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ПРИ ПРИЙНЯТТІ РІШЕННЯ:
Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.
Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).
Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Сторонами не оспорюється і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) працював машиністом гірничих виїмкових машин підземним 6 розряду в ТОВ «Краснолиманське» за сумісництвом з 01 березня 2023 року (наказ про прийняття від 01.03.2023 №70/к) по 30 серпня 2024 року (наказ про звільнення від 30.08.2024 року №296/к). Звільнений за власним бажанням.
Як стверджує позивач, що не оспорює відповідач, всупереч ст. 116 КЗпП України у день звільнення роботодавцем не було проведено з працівником остаточний розрахунок по заробітній платі та сумах, що належать йому при звільненні.
У зв`язку з тим, що відповідачем не було надано на надіслану позивачем вимогу відомості про заборгованість по заробітній платі та сумах, що належать позивачу при звільненні, позивачем використані дані Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма ОК-7), довідка сформована 05.10.2024.
Згідно цієї довідки, відповідачем було нараховано позивачу дохід (заробіток) за червень 2024 року в розмірі 87390,82 грн., за липень 2024 року в розмірі 82691,42 грн., за серпень 2024 року в розмірі 224244,97 грн.
За розрахунком позивача, заборгованість відповідача по заробітній платі становить (після утримання обов`язкових податків і зборів) 317433,41 грн., у тому числі за червень 2024 року у розмірі 70349,61 грн., за липень 2024 року - 66566,59 грн., за серпень 2024 року - 180517,21 грн.
Суд враховує, що сформована засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України довідка про індивідуальні відомості про застраховану особу стосовно працівника підтверджує лише його страховий стаж та не може бути прийнята судом як належний доказ щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. (Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31.05.2021 у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19)).
Позивач не надав суду розрахункові листки (табуляграму) за весь час роботи на підприємстві відповідача.
Згідно наданої позивачем довідки АТ "Приватбанк" від 10.02.2026 № KQNIDHOEMJO3TCME про рух коштів без відображення залишків по картці/рахунку за період 30.08.2024-10.02.2026 встановлено, що 15.12.2025 ТОВ «Краснолиманське» перераховано ОСОБА_1 15003,58 грн. заробітної плати, а саме лікарняні звільненому працівнику за серпень 2024 року, інших надходжень від відповідача з призначенням платежу "заробітна плата" у цей період (30.08.2024-10.02.2026) не значиться.
Разом з тим, до матеріалів справи позивач не надавав виписку банку про рух коштів по рахунку за весь час роботи на підприємстві відповідача. 
За змістом статей 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.
Згідно наданої відповідачем довідки б/н від 10.02.2026 заборгованість перед ОСОБА_1 , таб.№ 49791, на дату складення довідки становить 211370,84 грн. (сума вказана після утримання всіх обов`язкових податків та зборів), з яких заборгованість:
за липень 2024 року - 15791,38 грн.: нараховано 50740,58 грн, утримано ПДФО, військовий збір -9894,41 грн; перараховано 25054,79 грн - в т.ч. 22.08.2024 - 17245,25 грн та 29.08.2024 - 7809,54 грн);
за серпень 2024 року - 191234,04 грн.: нараховано 256195,81 грн (в т.ч. заробітна плата 8к.д.17192,32, відпускні 7 к.д. - 18688,95, допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок фонду 7 к.д. - 18637,99 грн, допомога по тимчасовій непрацездатності за рахунок підприємства 5 к.д. - 13312,85 грн, компенсація за невикористану відпустку 75 к.д. - 188363,70 грн); утримано ПДФО та військовий збір - 49958,19 грн; перераховано 15.12.2025 - 15003,58 грн;
за вересень 2024 року 5398,04 грн (в т.ч. допомога по непрацездатності за рахунок підприємства 2 к.д. - 5398,04), утримано ПДФО та військовий збір - 1052,62 грн.
Заборгованість за червень 2024 відсутня, нараховано 87390,82 грн, утримано ПДФО та військовий збір 17041,21 грн, перераховано 70349,61 грн (в т.ч. 29.07.2024 - 13725,21 грн, 30.07.2024 - 16624,92 грн., 02.08.2024 - 35651,54 грн., 13.08.2024 - 2627,89 грн., 14.08.2024 - 1720,05 грн.).
Відомості вказаної довідки позивачем не заперечуються та не спростовуються.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Зазначені вище обставини визнаються учасниками справи, а отже в силу приписів ч.1 ст. 75 ГПК України, не підлягають доказуванню, оскільки суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом.
На дату судового засідання відповідач не надав суду доказів виконання ним вимог ч.1 ст. 47, ст. 116 КЗпП України та доказів повної чи часткової сплати позивачу заборгованості по заробітній платі.
Суд враховує, що згідно ч.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за червень-серпень 2024 року, на дату судового засідання позивач предмет чи підстави позову не змінював, тому, з урахуванням встановлених обставин, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за липень 2024 року у сумі 15791,38 грн., за серпень 2024 року - 191234,04 грн (сума вказана після утримання всіх обов`язкових податків та зборів), що разом становить 207025,42 грн. В іншій частині вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі слід відмовити.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача компенсації втрати частини доходів в сумі 5595,32 грн. та 3% річних у сумі 2072,82 грн., суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 1 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст. 2 Закону № 2050-III).
Статтею 3 Закону № 2050-ІІІ встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-ІІІ).
Тобто, підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини, так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).
З метою реалізації Закону № 2050-III, Кабінет Міністрів України 21.02.2001 прийняв постанову № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
В силу п. 1 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 (далі - Порядок № 159) його дія поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Приписами пункту 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.
Пунктом 3 Порядку № 159 встановлено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема заробітна плата (грошове забезпечення).
Відтак, компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.
Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст. 2 Закону № 2050-III та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення (ст. 6 цього Закону).
Приписами пункту 4 Порядку № 159 визначено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
З наданого позивачем розрахунку компенсації вбачається, що розрахунок здійснений з липня 2024 року по вересень 2024 року на заборгованість за червень 2024 року, з серпня по вересень 2024 року на заборгованість за липень 2024 року, та з урахування інфляції за вересень на заборгованість із заробітної плати за серпень 2024 року, нарахування здійснені на заробітну плату за відпрацьовані місяці після утримання податків і обов`язкових платежів, що в загальній сумі становить 5595,32 грн.
Проте, такий розрахунок суд вважає необґрунтованим та не доведеним неналежними доказами.
Як вже встановлено вище, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення відповідачем вимог чинного законодавства про сплату/несвоєчасну сплату на його користь сум заробітної плати та інших сум за весь час перебування у трудових відносинах з ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ», у тому числі але не виключно виписку банку про рух коштів по рахунку позивача. В свою чергу в матеріалах справи міститься надана відповідачем довідка б/н від 10.02.2026 про суму заборгованості перед позивачем із заробітної плати за період з червня по вересень 2024 року на суму 211370,84 грн. з розбивкою по місяцям. При цьому у цій довідці розмір заборгованості по місяцям є відмінним від сум, наведених позивачем. Відтак, за відсутності в матеріалах справи первинних документів про перераховані позивачу виплати, суд позбавлений можливості здійснити розрахунок компенсації самостійно.
Позивач, обґрунтовуючи право на стягнення 3% річних, посилається на ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, положення ст. 625 ЦК України застосовуються до договірних відносин, які виникли між боржником і кредитором.
Суд зауважує, що відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9 ЦК України).
Отже, стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості як особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, передбачене цивільним законодавством, не застосовуються до трудових правовідносин (зокрема, стягнення заборгованості із заробітної плати). Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13 та від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15.
Таким чином, позовні вимоги щодо нарахованих на підставі 625 ЦК України 3% річних задоволенню також не підлягають.
Позивачем заявлено до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 01.09.2024 по день винесення судом рішення.
Суд бере до уваги, що з 19.07.2022 набула чинності нова редакція ст. 117 КЗпП України, згідно з частиною першою якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Виходячи з даних про середній заробіток позивача на дату звільнення, що надані відповідачем-роботодавцем, за підрахунком суду середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2024 по 01.03.2025 складає 521145,30 грн. (4008,81 грн. х 130 р.д.).
Суд виходить з того, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві можна дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 08.10.2025 у справі 489/6074/23.
У справі, що розглядається, суд установив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по заробітній платі за липень та серпень 2024 року у загальному розмірі 207025,42 грн. За підрахунком суду, виходячи з даних довідки ТОВ "Краснолиманське" б/н від 10.02.2026 про середньоденний заробіток ОСОБА_1 на дату звільнення (4008,81 грн.), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.09.2024 по 01.03.2025 (шість місяців) становить 521145,30 грн., що більше ніж удвічі перевищує розмір основного боргу. Суд бере до уваги, що відносно ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" відкрито провадження у справі про банкрутство, а задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача-роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у визначеній сумі не відповідатиме принципам розумності, справедливості та пропорційності та становитиме додатковий тягар для відповідача, що також може призвести до штучного збільшення грошових зобов`язань (дебіторської заборгованості) боржника у справі про банкрутство та не сприятиме основній меті процедур банкрутства - забезпечення умов для фінансового оздоровлення суб`єкта господарювання, пропорційного задоволення всіх вимог кредиторів та, за можливості, усунення всіх негативних наслідків, що можуть виникнути після ліквідації підприємства в разі банкрутства, тому суд вирішив зменшити розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 50000,00 грн.
Вирішуючи питання судових витрат у справі, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти їх на відповідача, пропорційно задоволеній сумі, так як позивач, звертаючись до суду з позовом в частині стягнення заробітної плати та компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка входить до фонду додаткової заробітної плати, від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений.
За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).
При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч.3 ст.4 цього Закону).
У 2024 році судовий збір для працездатних осіб обчислюється на основі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який становить 3028 грн з 1 січня.
Ціна позову, визначена позивачем, становить 495139,15 грн., позовна заява подана у паперовій формі, тому понижуючий коефіцієнт 0,8 ставки судового збору не застосовується, відповідно 1% від ціни позову складає 4951,39 грн.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач 31.10.2024 сплатив судовий збір у сумі 1721,10 грн., який зарахований до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору від 01.11.2024
З урахуванням того, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо заборгованості із заробітної плати, за якими позивач звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в розмірі 3173,28 грн. (4951,39 грн. х 207025,42 грн. / 323028,73 грн.).
За вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та 3% річних позивач сплатив 1721,10 грн. Судовий збір за вимогу про стягнення 3% річних суд покладає на позивача, у зв`язку з відмовою в задоволенні в цій частині. Оскільки вимога про стягнення середнього заробітку визнані судом обґрунтованими проте розмір середнього заробітку було зменшено судом за клопотанням відповідача, сплачений судовий збір в цій частині підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача повністю (1700,38 грн).
Керуючись ст.ст. 73-86, 91, 123, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (код ЄДРПОУ 32281519) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса проживання: АДРЕСА_3 ) заборгованість із заробітної плати за липень - серпень 2024 року у сумі 207025,42 грн. (сума вказана після утримання всіх обов`язкових податків та зборів), середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 50000,00 грн., відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 1700,38 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (код ЄДРПОУ 32281519) на користь держави судовий збір у розмірі 3173,28 грн.
Після набрання рішенням законної сили видати накази.
Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення підписано 03.03.2026.

Суддя Н.В. Величко