ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
79014, місто Львів, вулиця Личаківська, 128
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.02.2026 Справа № 914/3159/25 
За позовом: Дочірнього підприємства “Стрийлісопродукт” Фірми “Лайстенфабрік” Арнольд Деппе ГМБХ & Ко”, с. Добряни Львівської області,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Меблік” (Meblik Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia), Республіка Польща,
про стягнення заборгованості.
Суддя Б. Яворський, 
при секретарі О. Муравець.
Представники сторін:
від позивача: В. Чорненький,
від відповідача: не з`явився.
Відводів складу суду сторонами не заявлялося.
Відповідно до ст.222 ГПК України фіксування судового процесу здійснюється з допомогою звукозаписувального технічного засобу vkz.court.gov.ua.

Суть спору. На розгляд Господарського суду Львівської області через систему “Електронний суд” представником Дочірнього підприємства “Стрийлісопродукт” Фірми “Лайстенфабрік” Арнольд Деппе ГМБХ & Ко” подано позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю “Меблік” (Meblik Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia) про стягнення 33'036,82 євро заборгованості за договором купівлі-продажу №25/10/2023 від 25.10.2023, що еквівалетно 1591'952,89 грн, з яких: 27'765,30 євро основний борг, 225,62 євро 3% річних та 5'045,90 євро пеня. У позовній заяві позивач також зазначив, що очікує понести витрати за надання правової (правничої) допомоги в розмірі 70'000,00 грн., і такі докази будуть подані у порядку ч.8 ст.128 ГПК України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14.10.2025 справу №914/3159/25 передано на розгляд судді Б. Яворському.
Ухвалою суду від 20.10.2025 суд залишив без руху позовну заяву та надав позивачу строк для усунення недоліків. Після усунення позивачем допущених недоліків, ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; суд встановив строк для реалізації учасниками справи процесуальних прав. Ухвала про відкриття провадження у справі та прийняття справи до розгляду та про відкладення підготовчих засідань були надіслані позивачу електронним судом, докази про що знаходяться в матеріалах справи, а повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду цієї справи здійснювалося шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Подальший рух справи у підготовчому засіданні викладено у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань.
29.01.2026 відповідач скерував до суду заяву про визнання позову, у якій зазначив, що копію позовної заяви та доданих до неї документів товариство отримало, визнає позовні вимоги у повному обсязі, які складаються із суми основного боргу 27765,30 євро, 225,62 євро 3% річних та 5045,90 євро пені, а також судових витрат; вказав, що відповідач ознайомлений та розуміє правові наслідки визнання позову, а також просить суд розглядати справу за відсутності представника.
Ухвалою від 09.02.2026 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 23.02.2026. Повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду цієї справи здійснювалося шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Представник позивача у судове засідання 23.02.2026 з`явився, позовні вимоги підтримав. Просив суд їх задоволити.
Відповідач участі представника у судове засідання не забезпечив.
Аргументи позивача
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу №25/10/2023 від 25.10.2023 на виконання умов якого позивачем передано, а відповідачем отримано товару на загальну суму 27765,30 євро, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №150525 від 15.05.2025, митною декларацією 25UA209260004749U0 від 17.05.2025 та рахунком-фактурою №2025-021 від 17.05.2025 на суму 9733,15 євро; міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №119555 від 19.06.2025, митною декларацією 25UA209120010182U0 від 19.06.2025 та рахунком-фактурою №2025-025 від 19.06.2025 на суму 18032,15 євро. Відповідач умов договору не виконав, оплати за товар не здійснив. За неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань позивачем нараховано 225,62 євро 3% річних та 5'045,90 євро пені, які просить стягнути з відповідача.
Аргументи відповідача
Відповідач визнав наявність заборгованості у сумі 33'036,82 євро.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справ упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно пункту 1 ч. 3 ст.202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Частиною 1 ст.202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
У судовому засіданні 23.02.2026 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
25 жовтня 2023 року Дочірнім підприємством “Стрийлісопродукт” Фірми “Лайстенфабрік” Арнольд Деппе ГМБХ & Ко” (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Меблік” (Meblik Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia) (покупець) укладено договір купівлі-продажу №25/10/2023 з додатком №1 від 31.12.2024, відповідно до умов якого продавець зобовязується поставити, а покупець прийняти та оплатити товар (щити дубові, букові, ясеневі та інші). 
Кількість товару визначається згідно рахунку і замовлення (п.2.1 договору). 
Відповідно до п.3.1 договору ціни на товар встановлюються згідно додатків, які є невід`ємною частиною даного договору. Валютою договору є євро (п.4.2 договору).
За умовами п.4.3 договору оплата згідно даного договору здійснюється банківським переказом коштів покупцем на рахунок продавця протягом 21 днів, від дати виписаного рахунку.
Сторони погодили, що у разі порушення обумовлених договором термінів оплати більше 7 календарних днів вартості поставленого товару покупець сплачує продавцю пеню у розмірі 0,2% від суми боргу за кожен наступний день (п.4.4 договору).
Договір дійсний до 31.12.2024 та може бути продовжений (розділ 6 договору). 
Додатком №1 від 31.12.2024 сторони погодили строк дії договору до 31.12.2025.
На виконання умов укладеного договору позивачем 15.05.2025 та 16.06.2025 завантажено товар (щити дерев`яні з дуба, з торцьованими краями) у кількості 9880 кг, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №150525 від 15.05.2025 та міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №119555 від 19.06.2025, а також сформованими на направленими відповідачу рахунками-фактурами №2025-021 від 17.05.2025 на суму 9733,15 євро та №2025-025 від 19.06.2025 на суму 18032,15 євро.
17.05.2025 та 19.06.2025 завантажений товар був замитнений для експорту, що підтверджується митною декларацією № 25UA209260004749U0 від 17.05.2025 та №25UA209120010182U0 від 19.06.2025. Позивач стверджує, що відповідач отримав товар, претензій щодо кількості чи якості товару не надходило.
01.08.2025 позивач звернувся до відповідача претензією про оплату заборгованості, однак така залишена без відповіді та задоволення.
Відповідач суми заборгованості, заявленої до стягнення, не повернув, позовні вимоги визнав.
ОЦІНКА СУДУ.
Відповідно до ст. 366 ГПК України підсудність справ за участю іноземних осіб визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).
Правовідносини, пов`язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою), зокрема, і питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, визначені Законом України «Про міжнародне приватне право».
Згідно п.1, 2 ч.1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» приватноправові відносини - це відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб`єктами яких є фізичні та юридичні особи.
Іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.
Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли приватноправові відносини з іноземним елементом.
Статтею 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право, яке підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.
У випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом (ч.ч. 1, 2 ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
Відповідно до ст. 43 Закону України «Про міжнародне приватне право» сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.
Згідно ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» спори, що виникають між суб`єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб`єктами господарської діяльності можуть розглядатися судами України.
Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України (п.1 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право»).
У пункті 5.1 договору сторони погодили, що всі суперечки та розбіжності, які можуть виникнути з даного договору або у зв`язку з ним і не будуть вирішені дружньо, підлягають судовому порядку, в судах України. Рішення суду буде остаточним і обов`язковим для сторін. Доказів визнання договору нечинними суду не подано. Отже, Господарський суд Львівської області є компетентним у розгляді даної справи, а спір підлягає вирішенню відповідно до вимог чинного законодавства України.
Згідно ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Згідно з ст.74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами ст.ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).
Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом кожній стороні була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (ч.1 ст.11 Цивільного кодексу України). 
Згідно з визначенням, наведеним у ст.1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», зовнішньоекономічний договір (контракт) - це домовленість двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямована на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у зовнішньоекономічній діяльності.
Відповідно до ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). 
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).
Між сторонами виникли взаємні права та обов`язки на підставі укладеного договору купівлі-продажу №25/10/2023 від 25.10.2023 з додатками до нього. 
Факт здійснення господарських операцій і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.
Статтею 655 ЦК України також визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до норм частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст.692 ЦК України).
Крім того, суд зазначає, що право позивача на отримання грошових коштів за поставлений товар, прийнятий відповідачем без заперечень та зауважень, підлягає реалізації і захисту, оскільки укладений між сторонами договір є дійсним і обов`язковим для виконання сторонами, а, отже, в силу приписів статей 204, 629 Цивільного кодексу України, породжує для сторін відповідні права та обов`язки.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобовязання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про валюту та валютні операції» фізичні та юридичні особи - резиденти вправі укладати угоди з нерезидентами та виконувати зобов`язання, пов`язані з цими угодами, в іноземній валюті.
Розділом 2 договору передбачено, що валюта контракту визначається в євро. Фактично за такою умовою договору сторони визначили особливості формування ціни договору.
Матеріалами справи підтверджено і відповідачем визнано наявність заборгованості за поставлений позивачем через митну територію України товар, за який позивач просить стягнути 27'765,30 євро. Тому ця сума є обгрунтованою та підлягає стягненню з відповідача.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 225,62 євро % річних, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач у повному обсязі виконав прийняті на себе зобов`язання з поставки товару, який мав бути оплачений відповідачем у строки, визначені п.4.3 договору.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).
Згідно частини 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування 3% річних, що нараховуються на суму боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.
Перевіривши розрахунок відсотків річних, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягають заявлені позивачем 225,62 євро 3% річних. 
Щодо вимог позивача про стягнення 5045,90 євро пені, суд враховує таке.
Відповідно до частин 1-3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч.1 ст. 550 Цивільного кодексу України).
Право на стягнення пені погоджене сторонами у п.4.4. договору, відповідач визнав нараховану суму пені. 
Здійснивши перевірку розрахунку пені, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає 5045,90 євро пені. 
Щодо стягнення заборгованості у грошовій одиниці євро суд відзначає таке.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. 
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України (ст.35 ЗУ «Про Національний банк України»).
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 Цивільного кодексу України). Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. 
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». 
Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. При цьому, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлений законом (ч.2 ст. 192 ЦК України). Частина 3 ст.533 Цивільного кодексу України України визначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18), від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). 
СУДОВІ ВИТРАТИ.
Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви через систему «Електронний суд» підтверджується платіжною інструкцією №12728 від 08.10.2025 на суму 19'103,43 грн. 
Згідно п.2 ч.1 ст.129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, судовий збір покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 73, 74, 76-80, 86, 123, 129, 222, 231, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ВИРІШИВ:
1. Позовні вимоги задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Меблік” (Meblik Spolka z ograniczona odpowiedzialnoscia) (89-600, Республіка Польща, Поморське воєводство, гміна міста Хойніце, повіт міста Хойніце, село Тополє, буд 70; KRS: 0000332114, REGON: 22082, NIP 5552079657) на користь Дочірнього підприємства “Стрийлісопродукт” Фірми “Лайстенфабрік” Арнольд Деппе ГМБХ & Ко” (82427, Львівська область, Стрийський район, с. Добряни, вул. Стрийська, 3А; ідентифікаційний код 25240691) 27'765,30 євро основного боргу, 225,62 євро 3% річних, 5'045,90 євро пені та 19'103,43 грн судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.
Повний текст рішення складено 02.03.2026.

Суддя Яворський Б.І.