П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року м. Київ

Справа №754/14795/24
Апеляційне провадження №22-ц/824/5487/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.
суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.
за участю секретаря Шаламай Ю.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в місті Києві на рішення Деснянського районного суду міста Києва, ухваленого під головуванням судді Коваленко І.І. 10 листопада 2025 року в м. Київ,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у м. Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва про відшкодування моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві грошові кошти у сумі 1000000 (один мільйон) гривень, як компенсації за нанесену йому моральну шкоду, солідарно, шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з рахунків вказаних органів поліції.
Позовні вимоги мотивовані тим, що він є потерпілим у кримінальному провадженні за №42012110030000060 від 24 грудня 2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, розпочате за його заявою.
Позивач скаржиться на надмірну тривалість досудового розслідування, його неефективність, невчинення органом досудового розслідування всіх необхідних та ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, незважаючи на неодноразові вказівки слідчого судді. Кримінальне провадження неодноразово і безпідставно закривалось слідчим, після чого постанови про закриття кримінального провадження скасовувались. Через недотримання розумних строків, відверте порушення прав позивача як потерпілого слідчими позивач був вимушений звертатися зі скаргами до відповідних службових осіб, а також до слідчого судді зі скаргами на дії та бездіяльність слідчих органів.
Позивач стверджував, що внаслідок тривалої протиправної бездіяльності слідчого органу досудового розслідування йому завдано моральної шкоди.
Визначаючи розмір компенсації, позивач посилається, зокрема, на рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», в якому зазначено, що «з огляду на її природу, стверджувальна моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення, його статус учасника бойових дій та інваліда війни, а також глибину душевних переживань, стан здоров`я та принципи розумності й справедливості».
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України, треті особи: Деснянське управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва про відшкодування моральної шкоди - задоволено частково. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 100 (сто) гривень на відшкодування моральної шкоди. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що з урахуванням тривалості досудового розслідування кримінального провадження, його неефективності, характеру й глибини заподіяних позивачу моральних страждань, засад розумності та справедливості, зважаючи на фактичні обставини цієї конкретної справи, зміст та мотиви судових рішень, якими скасовувалися постанови слідчих, у взаємозв`язку із відсутністю відомостей про завершення кримінального провадження № 42012110030000060, яке було розпочате 24 грудня 2012 року, водночас, зважаючи на усні заяви позивача, що його фінансове становище як заможної особи виключає намір збагатитися за рахунок публічних коштів (державного бюджету), а компенсація є символічною сатисфакцією, і для позивача навіть мінімальна сума, як-от 100 гривень, буде достатньою, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та вважає співмірним у цій конкретній справі стягнення компенсації моральної шкоди на користь позивача в розмірі 100 грн.

Не погодилося із рішенням суду першої інстанції Головне управління Національної поліції в місті Києві, подало апеляційну скаргу, в якій зазначено, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції не встановлено неправомірності (протиправності) рішень, дій або бездіяльності ГУНП у м. Києві чи будь-яких його посадових осіб у кримінальному провадженні. 
Посилається на те, що скасування процесуальних рішень слідчого саме по собі не є доказом протиправності дій органу досудового розслідування.
Звертає увагу, що протиправність поведінки органу досудового розслідування може бути встановлена виключно рішенням суду, а тому ухвала слідчого судді не може вважатись рішенням, яким встановлена протиправність дій органом досудового розслідування.
Зазначає, що судом не встановлено факту заподіяння моральної шкоди, не описано у чому саме полягають моральні страждання позивача, їх обсяг, тривалість та інтенсивність. Посилання на «тривале розслідування» та «неефективність» без оцінки індивідуальних наслідків для позивача не відповідає вимогам статей 76-81 ЦПК України щодо належності доказів.
Крім того, суд першої інстанції порушуючи норми процесуального права, фактично використав концепцію «символічної компенсації» як зміну доказуванню.
Вважає, що присудження 100 грн не може розцінюватися як застосування символічної сатисфакції, а виглядає як формальне та необґрунтоване рішення з порушенням норм ч. 6 ст. 81 ЦПК України. 
На підставі викладеного, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Правом подачі відзиву інші учасники справи не скористалися.

В судовому засіданні представник Глущенко О.М. в інтересах ГУ НП у м. Києві підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити. 
Позивач ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.
Представники Державної казначейської служби України, Деснянської окружної прокуратури міста Києва та Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому, керуючись ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 05 лютого 2006 року на підставі угоди про відступлення права вимоги ОСОБА_1 набув право вимоги щодо боргу, підтвердженого письмовими розписками ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с. 23-26). Проте Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 березня 2006 року у справі № 2-195-2006, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 28 серпня 2026 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення боргу у сумі 369 660 грн за договором позики (т.1, а.с. 27-31).
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 травня 2011 року у справі № 2-523/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 вересня 2011 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 (дружини ОСОБА_3 ), ОСОБА_5 (доньки ОСОБА_3 ), третя особа ОСОБА_6 про стягнення боргу із врахуванням інфляційних відшкодувань та 3 % річних загальною сумою 1057586,00 грн, як компенсації за нібито шахрайське заволодіння відповідачами борговими розписками ОСОБА_6 , право вимоги за якими позивач набув від покійного ОСОБА_3 (т. 1, 233-234, 235-237).
21 березня 2012 року постановою Деснянського районного суду м. Києва у справі № 4-85/12 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову о/у ВДСБЕЗ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 07 лютого 2012 року, про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого статтею 190 КК України на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, скасовано, матеріали перевірки направлено начальнику Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві для організації додаткової перевірки (т.1, а.с.33-34).
24 грудня 2012 року постановою Деснянського районного суду м. Києва у провадженні № 1кс/2603/27/12 скасовано постанову о/у ВДСБЕЗ Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Сліпченка А.С. від 24 вересня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за статтею 190 КК України відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі статті 6 КПК України, матеріали повернуто для проведення додаткової перевірки (т.1, а.с. 35-36).
12 квітня 2013 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/5902/13-к заяву ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову старшого слідчого прокуратури Деснянського району м. Києва Шевченко В.В. від 12 лютого 2013 року про закриття провадження за № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, кримінальне провадження повернуто прокурору Деснянського району м. Києва для подальшого досудового розслідування (т.1, а.с. 37-38) .
16 вересня 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС в м. Києві, лейтенантом міліції, Квашук А.В. допитано свідка - ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 218-222).
26 вересня 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві Кващук А.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (т.1. а.с. 38а).
02 жовтня 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС в м. Києві, лейтенантом міліції, Квашук А.В. допитано потерпілого - ОСОБА_1 , який (т.1, а.с. 213-217).
20 листопада 2014 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС в м. Києві, лейтенантом міліції, Квашук А.В. допитано свідка - ОСОБА_4 (т.1, а.с. 223-226).
29 жовтня 2015 року слідчим СВ Деснянського РУ ГУ МВС в м. Києві, лейтенантом міліції, Квашук А.В. допитано свідка - ОСОБА_8 (т.1, а.с. 227-231).
18 березня 2015 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/622/15 скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову від 26.09.2014 слідчого СВ деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві про закриття провадження за № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (т.1, а.с. 38а-39).
15 березня 2019 року листом № 412-3-30 від 15 березня 2019 року, Київська місцева прокуратура №3 повідомила ОСОБА_1 про те, що постанову слідчого 24 грудня 2012 року про закриття кримінального провадження скасовано як незаконну. Досудове розслідування за фактом заволодіння коштами триває (т.1, а.с. 40)
Листом № 17/1-22009-21 від березня 2021 року Офіс генерального прокурора повідомив ОСОБА_1 , що на теперішній час Деснянським УП ГУНП у м. Києві розслідується кримінальне провадження № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за частиною четвертою статті 190 КК України. У зв`язку з неефективним розслідуванням указаного кримінального провадження Деснянською окружною прокуратурою м. Києва 19.03.2021 до Деснянського УП ГУНП у м. Києві скеровано лист з вимогою провести перевірку за фактом порушення слідчим вимог кримінального процесуального законодавства, вирішивши питання про його відсторонення та призначити іншого слідчого. Крім того в порядку статті 36 КПК України повторно надано письмові вказівки про проведення необхідних слідчих дій (т.1, а.с. 41-42).
Також листом № 10.53-59-269ВИХ-21 від 26 березня 2021 року Деснянська окружна прокуратура міста Києва повідомила ОСОБА_1 про те, що за результатами розгляду його скарги 25 березня 2021 року прокурор надав слідчому письмові вказівки про проведення слідчих дій та визначив строки їх виконання (т.1, а.с. 43).
Листом № 10.53-59-1170 ВИХ-21 23 квітня 2021 року Деснянська окружна прокуратура міста Києва повідомила ОСОБА_1 про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року триває, процесуальне керівництво здійснює прокурор Мехура В.П. (т.1, а.с. 44).
16 грудня 2021 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/18526/21 (номер провадження 1-кс/754/3734/21) скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову від 25 листопада 2021 року старшого слідчого СВ деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві Головко Ю.М. про закриття провадження за № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за ознаками злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України (т.1, а.с. 45).
24 квітня 2024 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/5673/24 зобов`язано слідчого Деснянського УП ГУНП в м. Києві розглянути клопотання (заяву) ОСОБА_1 від 15 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за частиною четвертою статті 190 КК України про звернення до слідчого судді із клопотанням про тимчасовий доступ до речей та документів (т.1, а.с. 49-50).
20 травня 2024 року Головне слідче управління Національної поліції у м. Києві повідомило ОСОБА_1 про те, що за його зверненням проведено перевірку щодо порушень у кримінальному провадженні 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року. Виявлені порушення підтвердились, до винних осіб застосовано дисциплінарні заходи. Для активізації розслідування надіслано відповідний лист та доручено у стислий строк прийняти кінцеве процесуальне рішення (т.1, а.с. 61).
14 червня 2024 року Деснянська окружна прокуратура міста Києва повідомила ОСОБА_1 про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року триває, слідчому повторно надано письмові вказівки з контролем до 12 липня 2024 року (т.1, а.с. 62).
11 вересня 2024 року Деснянська окружна прокуратура міста Києва повідомила ОСОБА_1 про те, що його заяву щодо притягнення слідчого до відповідальності за невиконання вказівок прокурора розглянуто. Підстав для притягнення слідчого до адміністративної відповідальності не встановлено. Водночас прокурор повторно надав письмові вказівки слідчому про проведення конкретних слідчих дій із контролем строку виконання до 07.10.2024. Прокуратура також буде звертатись до керівництва Нацполіції з вимогою провести службове розслідування щодо неналежного проведення досудового розслідування (т.1. а.с. 67).
11 грудня 2024 року слідчий СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві майор поліції Сергієнко А.В. прийняв постанову про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012110030000060 від 24 грудня 2012 року, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т.1, а.с. 241-244).
03 березня 2025 постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП в м. Києві кримінальне провадження №42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, було закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
27 червня 2025 року ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/9094/25 (номер провадження 1-кс/754/2014/25) скаргу ОСОБА_1 задоволено, скасовано постанову слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП в м.Києві від 03.03.2025 про закриття кримінального провадження №42012110030000060 від 24.12.2012 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, що вказують про вжиття органом досудового розслідування заходів для встановлення обставин щодо особи, якою було сплачено 300 000 грн, на підставі чого та з якою метою було здійснено такі платежі, про що зазначає в своїй скарзі потерпілий, а також про що звертав увагу слідчий суддя в своїй ухвалі від 18.03.2015р. про скасування постанови про закриття даного кримінального провадження.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 лютого 2015 у справі № 754/10389/15-ц (провадження 2/754/317/16) за позовом ОСОБА_1 до Деснянського РУ ГУМВС України в місті Києві про стягнення моральної шкоди - закрито, оскільки Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві є новоствореним структурним підрозділом Головного управління Національної поліції у місті Києві та не має статусу юридичної особи.
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звертався до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в місті Києві, Державної казначейської служби України у місті Києві про відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2019 року у справі № 754/2512/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року апеляційні скарги ДКСУ і ГУНП задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апеляційний суд виходив з того, що скасування постанов про закриття кримінального провадження у справі не свідчить про протиправність дій працівників слідчих органів, оскільки вони діяли в межах своїх процесуальних повноважень, що не доводить їх вини та завдання шкоди позивачу. Позивач не надав доказів того, що йому завдано моральної шкоди працівниками слідчих органів.
Постановою Верховного Суду від 16 січня 2020 року у справі № 754/2512/18 постанову Київського апеляційного суду від 13 червня 2019 року залишено без змін.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2021 року у справі № 754/17663/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Деснянської окружної прокуратури міста Києва, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди. 

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.
У статті 56 Конституції України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та статті 10 ЦПК України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави.
Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92).
У рішенні ЄСПЛ від 12 липня 2007 року в справі «Stankov v. Bulgaria» (заява № 68490/01) оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

У справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року в справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Іvanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року в справі «Бурдов проти росії» (№ 2) (Burdov v. russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».
Аналогічна позиція викладена в рішенні від 27 липня 2004 року в справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.
Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/11835/.
У постанові від 28 липня 2025 року у справі № 712/3308/23 Верховний Суд вказав на те, що у  практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року в справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).
Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зроблено правовий висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 1 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 1 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 1 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, 12 грудня 2024 року у справі № 659/294/21, 28 липня 2025 рокуу справі № 712/3308/23та інш.

З наведених обставин справи вбачається, що звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди у цій справі, позивач зазначав правовою підставою для відшкодування такої шкоди бездіяльність органів досудового розслідування, очевидно надмірну тривалість (понад 11 років) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент звернення позивача у суд досі тривало.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки досудове розслідування кримінального провадження №42012110030000060 від 24 грудня 2012 року за ч. 4 ст. 190 ККУ, в якому позивач є потерпілим, становить майже 12 років, що свідчить про надмірну його тривалість, враховуючи що позивач неодноразово звертався як до органів прокуратури, так і суду, тому суд вважав доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між такою шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування та наявністю протиправних дій органу досудового розслідування. Визначаючи розмір моральної шкоди - 100 грн, відшкодування якої підлягає на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції врахував загальні засади розумності, справедливості, пропорційності.
В доводах апеляційної скарги сторона відповідача вказує про відсутність протиправних дій органу досудового розслідування, а скасування постанов про закриття кримінального провадження у справі не свідчить про протиправність дій працівників слідчих органів, оскільки вони діяли в межах своїх процесуальних повноважень, що не доводить їх вини та завдання шкоди позивачу. Разом з тим колегія суддів апеляційного суду вважає, що систематичне прийняття відповідних рішень без проведення відповідно до вимог КПК України належних слідчих дій, свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, і саме вона призводить до надмірної тривалості досудового розслідування, яке не є завершеним і наразі, а також створює невизначеність у правовідносинах.
Тривала бездіяльність органів слідства та прокуратури (протягом 12 років з моменту повідомлення заявником про вчиненні відносно нього кримінального правопорушення) знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з завданими позивачеві моральними стражданнями, які виразилися у зміні його нормального життєвого ритму та вимагали від нього додаткових зусиль щодо відновлення своїх прав. Позивач зазнав душевних переживань, а тому існують правові підстави для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду у зв`язку з тривалим та неефективним веденням досудових розслідувань кримінальних справи, у яких позивач був визнаний потерпілим.
Встановивши обставини надмірної тривалості кримінального провадження, зареєстрованого за заявою позивача 24 грудня 2012 року, в якому його визнано потерпілим, з урахуванням відсутності результатів досудового розслідування понад 12 років та не вчинення належних і ефективних дій з метою забезпечення швидкого та неупередженого розслідування, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок неефективної діяльності органу досудового розслідування.
Врахувавши надмірну тривалість, яка не може бути визнана виправданою, та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, характер й глибину завданих позивачу моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, суд обґрунтовано виснував про часткове задоволення позову, а визначений розмір компенсації моральної шкоди, яка відповідає загальним засадам розумності, справедливості, пропорційності і доводами апеляційної скарги відповідача не спростовується. 
З урахуванням встановлених на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, у контексті цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким з дотриманням норм процесуального та матеріального права перевірено доводи сторін та надано їм належну оцінку.
Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а отже, слід відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 10 листопада 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова 

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 17 квітня 2026 року.