ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/15222/21 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м.Києві, Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві в якому просив: 
- визнати протиправним рішення Головного управління ДПС у м. Києві, щодо відмови у відшкодуванні податку на додану вартість позивачу у розмірі 140 000 грн (податкова накладна ТОВ Автопассаж (код ЄДРПОУ 38180092) №330 від 13.01.2021р., та №340 від 15.01.2021);
- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві на користь позивача заборгованість бюджету з відшкодування податку на додану вартість у розмірі 140 000 гривень.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 лютого 2024 року позов задоволено.
Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позову. 
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, введення в України воєнного стану та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходить наступних висновків.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є співробітником посольства Азербайджану в Україні, має відповідну акредитацію (службова картка НОМЕР_7, видана Департаментом державного протоколу МЗС України 08.09.2020).
ОСОБА_3 є дружиною позивача, має відповідну акредитацію (службова картка НОМЕР_6, видана Департаментом державного протоколу МЗС України 11.03.2021).
13.01.2021 ОСОБА_1 придбав уТОВ «Автопасаж» транспортний засіб автомобіль Реиgeot 2008 VIN НОМЕР_1 .
ТОВ «Автопасаж» за наслідками господарської операції складено податкову накладну №330 від 13.01.2021 та податкову накладну №340 від 15.01.2021, сума ПДВ 140000 грн.
Факт оплати за придбаний автомобіль підтверджується платіжним дорученням №8101437861 від 13.01.2021 на суму 830 000 грн. та квитанцією №40 від 14.01.2021 на суму 10000 грн., згідно яких ОСОБА_1 є платником.
Також ТОВ «Автопасаж» видано покупцю ОСОБА_3 видаткову накладну №П-РА000006 від 14.01.2021.
Власником автомобіля PEUGEOT, модель - 2008, 2020 року випуску, сірого кольору, номер кузова (шасі, рама) - НОМЕР_2 , номерний знак - НОМЕР_3 , згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 26.01.2021 є дружина позивача ОСОБА_3 .
16.02.2021 Посольством Азербайджану в Україні, відповідно до вимог Порядку від 27.12.2010 №1240, подано до ГУ ДПС у м. Києві всі необхідні документи для відшкодування ОСОБА_1 сплаченого ним податку на додану вартість за придбаний автомобіль.
За результатами перевірки поданих документів та відповідно до п. 14 Порядку № 1240, Головним управлінням ДПС у м. Києві на адресу Посольства Азербайджанської Республіки в Україні листом від 22.03.2021 № 30407/6/26-15- 04-09-14 надіслано заповнену частину відривного корінця до Заяви за січень 2021 року із зазначенням суми, яка підлягає відшкодуванню, копію реєстру поданих документів до заяви та детальну інформацію по сумі ПДВ, яку не відшкодовано по коду причини - 6 у розмірі 140 000,0 грн. по співробітнику Посольства ОСОБА_1 , а саме податкові накладні № 340 від 15.01.2021 на загальну суму 10 000,0 гри., в т.ч ПДВ 1666,67 грн. та №330 від 13.01.2021 на загальну суму 830 000,00 грн., в т.ч ПДВ 138 333,33 грн., виписано на ОСОБА_4 , однак в акті, техпаспорті на автомобіль та у видатковій накладній вказано покупець - ОСОБА_3 (дружина позивача), до перевірки не надано документ на ОСОБА_3 , що свідчить про її акредитацію в Україні та документ про сплату за придбаний автомобіль. Відділенням поштового зв`язку лист за січень 2021 року повернуто 02.04.2021, як не вручений Посольству Азербайджанської Республіки в Україні.
Посольством Азербайджанської Республіки в Україні (п.н. НОМЕР_5 ) 19.03.2021 подано Заяву про відшкодування сум податку на додану вартість дипломатичним місіям, особам з числа дипломатичного персоналу та членам їх сімей сплаченого у лютому 2021 року (вх. ГУ ДПС у м. Києві № 36188/6), в т.ч. по співробітнику Посольства ОСОБА_1 на суму 151 968,63 грн., з них повторно подано суму ПДВ у розмірі 140 000,0 грн., по податковим накладним № 340 від 15.01.2021 та №330 від 13.01.2021.
За результатами перевірки поданих документів та відповідно до п.14 Порядку №1240, ГУ ДПС у м. Києві на адресу Посольства Азербайджанської Республіки в Україні листом від 13.04.2021 №38908/6/26-15- 04-09-14 надіслано заповнену частину відривного корінця до Заяви за лютий 2021 року із зазначенням суми, яка підлягає відшкодуванню, копію реєстру поданих документів до заяви та детальну інформацію по сумі ПДВ, яку не відшкодовано по коду причини - 6 на суму 140 000,0 грн. по співробітнику Посольства ОСОБА_1 , а саме співробітником Посольства за лютий 2021 надано виписані на ОСОБА_1 податкові накладні ТОВ "Автопасаж" від 15.01.2021 та від 13.01.2021, техпаспорт на автомобіль Реиgeot 2008 VIN НОМЕР_1 від 18.03.2021, який виписано на ОСОБА_1 . Фактично автомобіль придбано ОСОБА_1 у дружини співробітника Посольства ОСОБА_3 відповідно до договору купівлі-продажу від 18.03.2021 №8048/2021/2484422 на суму 840 000,0 грн. без ПДВ та договір купівлі-продажу автомобіля від 10.03.2021 №1. Документи про сплату не надано. Відділенням поштового зв`язку лист за лютий 2021 року Посольству Азербайджанської Республіки в Україні вручено співробітнику Посольства 16.04.2021
Вважаючи рішення протиправними та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах вимог та обґрунтувань апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.
Відповідно до пункту 197.2 статті 197 розділу V Податковий кодекс України (далі - ПКУ) операції з постачання, а також ввезення на митну територію України товарів і послуг, які призначені для власних потреб дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав та представництв міжнародних організацій, що функціонують в Україні, звільняються від оподаткування податком на додану вартість. Таке звільнення також поширюється на товари і послуги, що використовуються особами з числа дипломатичного персоналу відповідних дипломатичних місій, а також членами їхніх сімей, які проживають разом із цими особами.
Пунктом 1 Порядку звільнення від обкладення податком на додану вартість операцій з постачання та ввезення на митну територію України товарів і послуг, призначених для власних потреб дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав і представництв міжнародних організацій в Україні, а також для використання особами з числа дипломатичного персоналу дипломатичних місій та членами їхніх сімей, які проживають разом із ними, затвердженого постановою Кабінет Міністрів України від 27 грудня 2010 року №1240 (далі - Порядок №1240), визначено механізм та процедуру такого звільнення від оподаткування ПДВ щодо операцій із постачання та ввезення на митну територію України товарів і послуг, які призначені для використання:
- особами з числа дипломатичного персоналу дипломатичних представництв іноземних держав в Україні, які не мають громадянства України та не проживають на її території на постійній основі;
- консульськими посадовими особами консульських установ іноземних держав в Україні, які не є громадянами України та не мають постійного місця проживання в Україні, за винятком консульських посадових осіб, що очолюють установи як почесні консули;
- особами з числа дипломатичного персоналу представництв міжнародних організацій в Україні та їхніх регіональних підрозділів, які не є громадянами України та не проживають в Україні постійно;
- членами сімей зазначених осіб за умови, що вони також не є громадянами України та не мають постійного місця проживання в Україні.
Відповідно до пункту 12 Порядку №1240 для отримання відшкодування сум податку на додану вартість дипломатичні місії подають письмову заяву за формою, визначеною додатком 1 до цього Порядку, до органу ДФС за своїм місцезнаходженням. Така заява повинна бути подана не пізніше 20 числа місяця, що настає за тим місяцем, у якому були придбані товари або отримані послуги. Якщо до заяви додаються документи, що підтверджують придбання товарів чи послуг у попередніх звітних періодах, ДФС надсилає відповідний запит до МЗС з метою отримання інформації щодо застосування принципу взаємності стосовно кожної конкретної держави.
До заяви обов`язково додаються документи, передбачені пунктом 6 Порядку №1240, на суму, зазначену до відшкодування, а також реєстр поданих документів за встановленою формою, який підписується уповноваженою особою дипломатичної місії.
Згідно з пунктом 6 Порядку №1240, відшкодування сум ПДВ можливе виключно за наявності:
- касових чеків або інших документів, що дозволяють ідентифікувати операцію з придбання товарів чи отримання послуг та містять інформацію про вартість отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого ПДВ із зазначенням фіскального та податкового номерів постачальника - у разі здійснення розрахунків готівкою;
- податкових накладних, платіжних документів і документів, що підтверджують факт придбання товарів чи послуг (рахунків-фактур, накладних тощо), або документів, визначених підпунктом "а" пункту 201.11 статті 201 ПКУ - у разі проведення розрахунків у безготівковій формі.
Відповідно до пункту 201.10 статті 201 розділу V ПКУ при здійсненні операцій з постачання товарів або послуг платник податку - продавець зобов`язаний у встановлені строки скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцеві на його вимогу.
Згідно з пунктом 201.4 статті 201 ПКУ податкова накладна оформлюється в день виникнення податкових зобов`язань у продавця.
Положення пункту 187.1 статті 187 ПКУ визначають, що датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів або послуг є дата, що припадає на податковий період, у межах якого відбулася будь-яка з подій, яка сталася раніше, а саме:
а) дата зарахування коштів від покупця чи замовника на рахунок платника податку в банківській установі або у небанківському надавачу платіжних послуг як оплата товарів чи послуг, що підлягають постачанню, а у випадку розрахунків готівкою - дата оприбуткування коштів у касі платника податку або, якщо таке оприбуткування не здійснюється, дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, яка обслуговує платника податку;
б) дата фактичного відвантаження товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач придбав у ТОВ «Автопасаж» автомобіль марки Peugeot 2008, VIN НОМЕР_1 .
Згідно з вимогами Порядку №1240, Посольство Азербайджанської Республіки в Україні (п.н. 587432817) 16.02.2021 року подало заяву про відшкодування сум ПДВ, сплачених у січні 2021 року, щодо співробітника Посольства ОСОБА_1 . До заяви були додані податкові накладні ТОВ «Автопасаж» від 15.01.2021 №340 та від 13.01.2021 №330, видаткова накладна, а також технічний паспорт на автомобіль від 18.03.2021, оформлений на дружину позивача - ОСОБА_3 .
Проте відповідач відмовив у відшкодуванні з мотивів ненадання документа, що підтверджує акредитацію дружини позивача, а також відсутності платіжного документа, оформленого на покупця - дружину позивача, оскільки податкові накладні були виписані на ОСОБА_1 , тоді як технічний паспорт і видаткова накладна оформлені на ОСОБА_3.
Надалі Посольство Азербайджанської Республіки в Україні повторно 16.02.2021 подало заяву про відшкодування сум ПДВ щодо цього ж співробітника на загальну суму 152 783,43 грн.
Після розгляду поданих документів відповідач знову відмовив у відшкодуванні ПДВ, посилаючись на ненадання підтвердження факту оплати, а також на те, що фактично автомобіль був придбаний ОСОБА_1 у дружини співробітника Посольства ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2021 №8048/2021/2484422 на суму 840 000 грн без ПДВ та договору купівлі-продажу автомобіля від 10.03.2021 №1.
Однак суд дійшов висновку, що такі твердження є необґрунтованими та безпідставними, оскільки Посольство Азербайджанської Республіки в Україні разом із заявою надало належні документи, які підтверджують факт придбання автомобіля.
Зокрема, на підтвердження придбання були надані податкові накладні №330 від 13.01.2021 та №340 від 15.01.2021 із загальною сумою ПДВ 140 000 грн.
Факт оплати підтверджується платіжним дорученням №8101437861 від 13.01.2021 на суму 830 000 грн, відповідно до якого платником зазначено ОСОБА_1 , а також квитанцією №40 від 14.01.2021 на суму 10 000 грн, де платником також зазначено ОСОБА_1 .
Хоча у платіжному дорученні №8101437861 зазначено, що оплату в розмірі 830 000 грн здійснила ОСОБА_3 відповідно до рахунку-фактури №пСч00015 від 12.01.2021, у графі платника вказано саме ОСОБА_1 .
Суд звертає увагу, що відповідно до Порядку №1240 для відшкодування ПДВ необхідна наявність касових чеків або інших документів, які дозволяють ідентифікувати операцію з придбання товарів чи отримання послуг та містять відповідні суми, а також податкових накладних і платіжних документів, що підтверджують факт придбання.
Отже, на думку суду, подані до податкового органу разом із заявою платіжні доручення, податкові накладні, видаткова накладна та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу є достатніми доказами придбання автомобіля та підтверджують право позивача на відшкодування ПДВ.
Щодо вимог про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві на користь позивача суми бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ у розмірі 140 000 грн суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 14 Порядку №1240 ДПС протягом 30 календарних днів з дати надходження заяви здійснює перевірку поданих документів на відповідність вимогам цього Порядку, а також перевіряє перелік і вартість товарів та послуг, щодо яких встановлено обмеження, на підставі документів, визначених пунктом 6 Порядку, та вносить відповідні дані до реєстру поданих документів і спеціального журналу для визначення сум ПДВ, що підлягають відшкодуванню.
Суми ПДВ, які підлягають або не підлягають відшкодуванню, зазначаються у заяві та у спеціальному журналі.
У разі відсутності зауважень до поданих документів ДПС приймає рішення про відшкодування відповідної суми, при цьому на заяві та у спеціальному журналі робиться відмітка «Підлягає відшкодуванню».
Орган ДПС зобов`язаний у п`ятиденний строк після завершення перевірки поданих документів підготувати відповідний висновок щодо відшкодування та подати його до територіального органу Казначейства.
Не пізніше наступного робочого дня після направлення такого висновку територіальному органові Казначейства дипломатичній місії надсилається заповнена частина відривного корінця заяви із зазначенням суми, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, а також із зазначенням суми, у відшкодуванні якої відмовлено. Одночасно надсилається копія реєстру поданих документів за формою згідно з додатком до заяви із зазначенням кодів причини або причин, з огляду на які відповідна сума податку на додану вартість не підлягає відшкодуванню.
Згідно з пунктом 15 Порядку №1240 територіальні органи Державна казначейська служба України здійснюють бюджетне відшкодування сум ПДВ на підставі висновків ДПС за місцезнаходженням дипломатичної місії шляхом перерахування відповідних грошових коштів на рахунок дипломатичної місії, відкритий у банку або небанківському надавачу платіжних послуг, у строк, передбачений пунктом 200.13 статті 200 Податковий кодекс України.
Відповідно до пункту 200.13 статті 200 Податкового кодексу України, на підставі відомостей, що містяться в Реєстрі заяв про повернення сум бюджетного відшкодування, орган, який здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, після набуття відповідною сумою статусу узгодженої, перераховує таку суму з бюджетного рахунка на рахунок платника податку в обслуговуючому банку або небанківському надавачу платіжних послуг та/або на бюджетні рахунки для зарахування в рахунок сплати грошових зобов`язань чи погашення податкового боргу такого платника з інших платежів до державного бюджету протягом п`яти операційних днів.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки під час судового розгляду встановлено протиправність висновку податкового органу про відсутність у позивача права на бюджетне відшкодування ПДВ, належним способом захисту порушеного права є задоволення позовної вимоги про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби у місті Києві на користь позивача заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість у сумі 140 000 грн.
При цьому, задовольняючи зазначену позовну вимогу, суд враховує правову позицію, викладену Великою Палатою Верховний Суд у постанові від 12.02.2019 у справі №826/7380/15 за позовом ТОВ «Аскоп-Україна» до ДПІ у Дніпровському районі м. Києва та ГУ ДКС України у м. Києві про визнання протиправною бездіяльності та стягнення бюджетної заборгованості з відшкодування ПДВ. У цій постанові Велика Палата відступила від раніше сформованого правового висновку Верховного Суду України та визначила, що належним способом захисту порушеного права платника податків є саме стягнення з державного бюджету надміру сплачених коштів.
Отже, правильним і ефективним способом захисту порушеного права у таких правовідносинах є стягнення заборгованості з бюджету.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, а також їх посадові та службові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що прямо передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи були вони прийняті або вчинені: на підставі, в межах повноважень і у спосіб, визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з тією метою, з якою його надано; обґрунтовано з урахуванням усіх істотних обставин; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; із дотриманням принципу рівності перед законом та запобіганням дискримінації; пропорційно з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав особи та цілями рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; а також своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги або заперечення, за винятком випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас у справах щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності свого рішення, дії або бездіяльності покладається саме на відповідача, що передбачено частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Врахувавши наведене в сукупності, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані сторонами докази відповідно до вимог статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Щодо оскарження задоволеної вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн суд зазначає таке.
Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Відповідно до частини третьої статті 132 цього Кодексу до витрат, пов`язаних із розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною першою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги адвокатом, покладаються на сторони, за винятком випадків, коли така допомога надається за рахунок держави.
Пунктом першим частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорар за представництво в суді та інші види правничої допомоги, пов`язані зі справою, зокрема підготовку до розгляду, збирання доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт і їх вартості, яка сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою.
Із наведеного випливає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи за умови підтвердження обсягу та вартості наданих послуг незалежно від того, чи були вони фактично сплачені на момент розгляду справи, чи лише підлягають сплаті.
Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи повинен подати детальний опис виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, а також понесених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частини п`ятої статті 134 цього Кодексу розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, обсягом і характером виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторони, включаючи можливий вплив на її репутацію або наявність публічного інтересу.
Частина шоста статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу.
Згідно з частиною сьомою цієї ж статті обов`язок доведення неспівмірності заявлених витрат покладається на сторону, яка заявляє відповідне клопотання.
Отже, зі змісту статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що склад і розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягають доказуванню в суді: сторона, яка заявляє вимогу про їх компенсацію, повинна належним чином обґрунтувати і підтвердити розмір таких витрат, тоді як інша сторона має право подати заперечення щодо їх неспівмірності. При цьому послуги адвоката мають бути обґрунтованими та доцільними, а їх вплив на досягнення результату у справі - доведеним у процесі.
Подібна правова позиція викладена Верховний Суд у постанові від 12.09.2018 у справі №810/4749/15.
З імперативного змісту частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що зменшення розміру витрат на правничу допомогу можливе виключно за наявності відповідного клопотання іншої сторони.
Таким чином, за відсутності такого клопотання суд не вправі з власної ініціативи оцінювати співмірність витрат, а перевіряє лише їх зв`язок із розглядом справи.
Відповідно до практики Європейський суд з прав людини, зокрема у рішеннях у справах «Баришевський проти України», «Гімайдуліна та інші проти України», «Двойних проти України», «Меріт проти України», заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише за умови доведення того, що такі витрати були фактичними, неминучими та обґрунтованими за розміром.
Крім того, у справі «East/West Alliance Limited проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що навіть якщо між клієнтом та адвокатом укладено угоду про сплату гонорару у вигляді певного відсотка від присудженої суми, така угода створює зобов`язання виключно між цими особами і не є обов`язковою для суду. Суд повинен самостійно оцінити, чи були витрати фактично понесені та чи є їх розмір обґрунтованим.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, повну суму заявлених витрат на правничу допомогу, якщо встановить, що розмір гонорару є завищеним з огляду на складність справи, витрачений час, значення спору для сторони та інші критерії. Водночас така оцінка можлива лише за наявності відповідного клопотання іншої сторони про зменшення витрат.
У застосуванні критерію співмірності суд користується певною дискрецією, проте вона повинна ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, і застосовується лише за умови належного обґрунтування та доказування неспівмірності витрат стороною, яка заявляє відповідне клопотання.
Аналогічна правова позиція викладена Верховний Суд у постанові від 19.12.2019 у справі №520/1849/19.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги є домовленістю, за якою адвокат, адвокатське бюро або адвокатське об`єднання зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, визначених договором, а клієнт, у свою чергу, зобов`язується оплатити надання такої допомоги та відшкодувати необхідні витрати.
Представництво як вид адвокатської діяльності полягає у забезпеченні реалізації прав та обов`язків клієнта у цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, а також в інших органах державної влади, перед фізичними та юридичними особами.
Інші види правової допомоги охоплюють надання правової інформації, консультацій та роз`яснень, правовий супровід діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на захист і відновлення прав та законних інтересів клієнта.
Стаття 19 зазначеного Закону визначає, зокрема, такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації та консультацій, правовий супровід діяльності фізичних і юридичних осіб, складання процесуальних документів та представництво інтересів у судах та інших органах.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок визначення розміру гонорару (фіксована сума чи погодинна оплата), умови його зміни, порядок сплати та повернення встановлюються договором про надання правової допомоги.
При визначенні розміру гонорару враховуються складність справи, професійний досвід і кваліфікація адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Розмір гонорару повинен бути розумним і відповідати часу, фактично витраченому адвокатом на виконання своїх обов`язків.
У Додатковій угоді до договору про надання професійної правничої допомоги від 11.05.2021 сторони погодили вартість надання правової допомоги та порядок оплати, зокрема, аналіз суті спірних правовідносин та документів, що стосуються взаємовідносин сторін, огляд судової практики в подібних справах - 10000 грн., що складається з вартості 1 година -1000 грн. х 10 год; підготовка та складання процесуальних документів, запитів (позовна заява, адвокатські запити до контролюючих органів) зі спірних правовідносин сторін - 7000 грн., що складається з вартості 1 години 1000 грн. х 7 год; надання консультацій - 3000 грн. приблизна кількість - 3 год х вартість 1 години 1000 грн. Загальна вартість витрат на професійну правничу допомогу складає 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок
Оцінюючи подані документи, якими представник позивача обґрунтовує фактичне понесення витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, обсяг доказів, суд приходить до висновку, що дана справа є справою незначної складності та сума зазначена в договорі та акті наданих послуг є неспівмірною із часом, який може бути витрачено адвокатом на виконання відповідних послуг.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співмірною, є сума витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м.Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2024 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 частини п`ятої ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Л.В. Бєлова