ОКРЕМА ДУМКА

25 березня 2026 року Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025025240000074 за обвинуваченням  ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
У цьому провадженні Ладижинський міський суд Вінницької області ухвалою від 22 вересня 2025 рокузакрив кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.
Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що, будучи військовослужбовцем, 15 липня 2025 року, приблизно о 22:00, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з співмешканкою ОСОБА_5 , реалізуючи свій намір на умисне спричинення тілесних ушкоджень, долонею завдав один удар в обличчя ОСОБА_5 , спричинивши їй легкі тілесні ушкодження.
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без зміни.
За наслідками розгляду колегія суддів вирішила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни.
З такою позицією колегії суддів не погоджуюся, вбачаючи, що касаційна скарга прокурора підлягала частковому задоволенню, а оскаржувані рішення - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. 
На мою думку, зазначення у цьому конкретному провадженні в обвинувальному акті у формулюванні обвинувачення тієї обставини, що потерпіла є співмешканкою обвинуваченого, є достатнім для розуміння, що інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення є таким, що пов`язане з домашнім насильством. 
Розумію, що спільне мешкання двох осіб (співмешкання) не завжди означає, що такі особи спільно проживають однією сім`єю, і в цілому погоджуюся з тією думкою, що стороні обвинувачення необхідно детальніше розкривати зміст відносин між обвинуваченим та потерпілою особою в цьому контексті у формулюванні висунутого обвинувачення в обвинувальному акті. 
Однак вбачаю, що оскільки в цьому провадженні питання про закриття кримінального провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у формі приватного обвинувачення вирішувалося місцевим судом вже в судовому засіданні за участю обвинуваченого, потерпілої, прокурора, який заперечував проти такого закриття; враховуючи, що матеріали провадження в цілому не залишають жодного сумніву в тому, що це кримінальне правопорушення було однозначно пов`язане з домашнім насильством, залишення без змін оскаржуваних рішень фактично призводить до закриття кримінального провадження з суто формальних міркувань. 

Суддя ОСОБА_1