СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Харків Справа № 917/2220/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Лакіза В.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги відповідача - Приватного підприємства “Карсад І” (вх.№2703 П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 про забезпечення позову у справі №917/2220/25 (повний текст ухвали складено та підписано 08.12.2025 суддею Сірошем Д.М. у приміщенні Господарського суду Полтавської області) 
за позовом Комунального підприємства “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради , місто Полтава, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Полтавська міська рада, м. Полтава, 
до Приватного підприємства “Карсад І”, с. Розсошенці, Полтавського району Полтавської області,
про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками-
ВСТАНОВИВ:
Комунальне підприємство “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради звернулося з позовом до Приватного підприємства “Карсад І”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська міська рада, про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками. Предметом позову є зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні земельними ділянками комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні позивача, за адресами: вул. Великотирнівська, 19а, м. Полтава (площа 0,1500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0450); вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в, м. Полтава (площа 0,1800 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0451); вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а, м. Полтава (площа 0,2000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0452); вул. Київське шосе, 60-а, м. Полтава (площа 0,2500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0453); вул. Героїв Сталінграду (Героїв України), 2, м. Полтава (площа 0,2731 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0470); вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава (площа 0,3000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0454).
Позовні вимоги обґрунтовано самовільним зайняттям відповідачем земельних ділянок, комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні позивача, що створює йому перешкоди у здійсненні вказаного права, з огляду на те, що укладені між сторонами договори про співробітництво від 21.04.2021 № № 21, 22, 23, 24, 26, від 04.08.2021 № 39, на підставі яких позивачем відповідачу було надано право здійснювати на цих земельних ділянках господарську діяльність, пов`язану зі створенням умов для зберігання автотранспорту на комунальних автостоянках, у зв`язку з порушенням відповідачем умов п. 2.4. цих Договорів щодо перерахування позивачу грошових коштів компенсації від використання наданих прав, були розірвані позивачем в односторонньому порядку листами від 08.12.2023 № № 1525,1526, 1527, 1528, з дати отримання відповідачем цих заяв 15.12.2023, після чого позивач листами від 18.12.2023 звернувся до відповідача із заявами № № 1589,1581, 1582, 1583, 1584, 1585 про усунення перешкод у користуванні зазначеними земельними ділянками шляхом їх звільнення від збудованих елементів благоустрою території.Проте, відповідно до складених працівниками позивача актів обстеження земельних ділянок від 26.12.2023 відповідчем вказані перешкоди не усунуто та він після розірвання Договорів продовжує їх самовільне використання, встановивши системи відеоспостереження та пропускний режим, які контролюють доступ до спірних земельних ділянок, організував на цих ділянках стоянки для легкових автомобілів та вантажної великогабаритної техніки, встановив пункти охорони з працівниками, укладає договори з власниками автомобілів та отримує плату за користування автостоянками, що позбавляє позивача облаштовувати зазначені земельні ділянки для власних потреб (розміщення автостоянок) та їх використовувати для статутних цілей. 
Одночасно з позовом Комунальне підприємство “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради звернулося із заявою про забезпеченням позову (вх. № 15541 від 02.12.2025), в якій просив суд:
- заборонити Приватному підприємству “Карсад І” (ЄДРПОУ 36422178) вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням земельними ділянками за адресами: вул. Великотирнівська, 19а; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Київське шосе, 60-а; вул. Героїв Сталінграду, 2; вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава, включаючи організацію автостоянок, встановлення обладнання, встановлення охорони, пропускного режиму, укладання договорів з третіми особами та отримання плати за послуги;
- заборонити Приватному підприємству “Карсад І” та будь-яким особам пов`язаних з ПП “Карсад І ” (ЄДРПОУ 36422178) включаючи але не виключно працівників, власників, директора, бенефіціарів та осіб по найму, доступ до земельних ділянок за адресами: вул. Велекотирнівська,19а, м. Полтава (площа 0,1500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0450); вул. Джохара Дудаєва, 2в, м. Полтава (площа 0,1800 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0451); вул. Джохара Дудаєва, 7а, м. Полтава (площа 0,2000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0452); вул. Київське шосе, 60-а, м. Полтава (площа 0,2500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0453); вул. Героїв Сталінграду, 2, м. Полтава (площа 0,2731 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0470); вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава (площа 0,3000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0454) до вирішення справи по суті.
Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилається на те, що договори про співробітництво за номерами 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 та за № 39 від 04.08.2021, укладені між позивачем та відповідачем, були розірвані в односторонньому порядку 15.12.2023, про що відповідача повідомлено листами від 08.12.2023 за № 1525 – 1530, а після розірвання договорів відповідач продовжує самовільно займати земельні ділянки, встановивши системи відеоспостереження, пропускний режим, пункти охорони, укладаючи договори з власниками автотранспорту та отримуючи плату за послуги стоянки.
Позивач стверджує, що з 2023 року і по теперішній час відповідач систематично, протиправно, використовує земельні ділянки у своїй господарській діяльності, здійснює комерційну діяльність, отримує значні кошти за послуги зі збереження автомобілів на автостоянках, фактично перетворивши комунальні землі на джерело власного незаконного збагачення, у той час як позивач, як законний постійний землекористувач, несе повний фінансовий тягар: сплачує земельний податок та інші обов`язкові платежі за землю, але позбавлений будь-якої можливості використовувати її у статутних цілях, що призводить до прямих збитків, недоотриманого прибутку. 
18.12.2023 позивач звернувся до відповідача із заявами за номерами 1589, 1581 - 1585 про усунення перешкод, а також листами - претензіями від 20.12.2023 за номерами 1540 - 1545 із вимогою звільнити ділянки.
Проте, як зазначає позивач, відповідач ігнорує ці вимоги, продовжуючи протиправну діяльність станом на 01.12.2025, що позбавляє позивача можливості облаштовувати ділянки для власних потреб та здійснювати статутну діяльність.
При цьому позивач вказує, що акти обстеження від 26.12.2023 підтверджують неусунення перешкод, а судові рішення в пов`язаних справах (наприклад, № 917/962/21, № 917/1902/20) підтверджують відсутність права власності відповідача на об`єкти нерухомості на цих ділянках.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 про забезпечення позову у справі №917/2220/25 заяву про забезпечення позову (вх. № 15541 від 02.12.2025) Комунального підприємства “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради задоволено. Заборонено Приватному підприємству “Карсад І” (ЄДРПОУ 36422178) вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням земельними ділянками за адресами: вул. Великотирнівська, 19а; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Київське шосе, 60-а; вул. Героїв Сталінграду, 2; вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава, включаючи організацію автостоянок, встановлення обладнання, встановлення охорони, пропускного режиму, укладання договорів з третіми особами та отримання плати за послуги. Заборонено Приватному підприємству “Карсад І” та будь-яким особам пов`язаних з ПП “Карсад І” (ЄДРПОУ 36422178) включаючи але не виключно працівників, власників, директора, бенефіціарів та осіб по найму, доступ до земельних ділянок за адресами: вул. Велекотирнівська, 19а, м. Полтава (площа 0,1500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0450); вул. Джохара Дудаєва, 2в, м. Полтава (площа 0,1800 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0451); вул. Джохара Дудаєва, 7а, м. Полтава (площа 0,2000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0452); вул. Київське шосе, 60-а, м. Полтава (площа 0,2500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0453); вул. Героїв Сталінграду, 2, м. Полтава (площа 0,2731 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0470); вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава (площа 0,3000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0454) до вирішення справи по суті.
В обгрунтування ухвали суд послався на наявність передбачених статтею 136 Господарського процесуального кодексу України умов для застосування запропонованих позивачем заходів забезпечення позову, враховуючи те, що предметом позову є усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, які знаходяться у позивача на праві постійного користування, а тому ефективними заходами забезпечення позову, які гарантуватимуть виконання рішення суду (відновлення порушених прав позивача) у цій справі у випадку задоволення позовних вимог та унеможливлять порушення майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача, будуть заборона відповідачу та будь - яким іншим особам вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням спірними земельними ділянками та заборона доступу до земельних ділянок.
Вказаний захід забезпечення позову гарантуватиме виконання рішення суду (відновлення порушених прав позивача) у цій справі, у випадку задоволення позовних вимог, унеможливить порушення майнових прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Відповідач - Приватне підприємство “Карсад І” подав на зазначену ухвалу до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, просить ухвалу Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 про забезпечення позову у справі №917/2220/25 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити КП “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради в задоволенні заяви про забезпечення позову у справі 917/2220/25.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається,зокрема, на те, що в порушення вимог ч. 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову за змістом є тотожніми задоволенню позовних вимог, при тому, що при її вирішенні спір не вирішувався по суті, а саме, вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпеченняи позову у вигляді заборони організації на спірних земельних ділянках автостоянок, встановлення обладнання, охорони, пропускного режиму, укладення договорів з третіми особами та отримання плати за послуги по суті є забороною відповідачеві здійснювати господарську діяльність на цих ділянках, що відповідає заявленій в позовній заяві вимозі щодо припинення здійснення на цих ділянках будь-якої господарської діяльності.
Також відповідач зазначив про те, що при обґрунтуванні висновку про наявність підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову суд безпідставно взяв до уваги аргумент позивача про те, що судові рішенні у пов`язаних справах 917/962/21 та № 917/1902/20 підтверджують відсутність права власності відповідача на розташовані на спірних земельних ділянках об`єкти нерухомості, оскільки предметами розгляду у вказаних справах було нерухоме майно за адресами: м. Полтава, вул. Нікітченка, 2В, та м. Полтава, вул. Нікітченка, 7А і решеннями у вказаних справах обставини щодо нерухомого майна за будь-якими іншими адресами спірних земельних ділянок не встановлювалось та не досліджувались, у той час як зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається, якими належними та допустимими доказами підтверджується правомірність застосування заходів забезпечення позову щодо земельних ділянок за іншими адресами, ніж ті, питання щодо яких вирішувалось у наведених справах.
Разом з цим відповідач зазначив, що він в рамках розгляду справи № 917/2313/24 заявив вимоги про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за адресами спірних земельних ділянок, а саме: м. Полтава вул. Героїв України, 2, вул. Шосе Київське, 60а, вул. Джохара Дудаєва, 7а, 2в, вул.Великотирновська, 19 а, у зв`язку з чим відповідач здійснює охорону вказаних об`єктів, які вважає своєю власністю через те, що придбавав чи будував їх, а позивач не має жодного відношення до їх створення чи придбання, а також здійснює виконання своїх зобов`язань за укладеними угодами з власниками автомобілів з їх охорони на відповідних об`єктах та має право знаходитись на своїх об`єктах, а тому заборона оскаржуваною ухвалою відповідачу та будь-яким пов`язаним з ним особам, включаючи, але не виключно працівників, власників, дирктора, бенефіціарів та осіб по найму доступу до спірних земельних ділянок, на яких знаходяться зазначені об`єкти, порушує право відповідача щодо доступу до власного майна, здійснення його охорони та виконання своїх зобов`язань по укладеним договорам з власниками транспортних засобів, які обслуговуються на вказаних об`єктах.
Також відповідач зазначив, що суд першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову щодо земельної ділянки за адресою: м. Полтава, вул. Шосе Київське , 70а, не з`ясував обставини щодо знаходження на цій ділянці майна, яке належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову щодо цієї земельної ділянки порушують права особи, яка не є учасником справи. 
З огляду на наведені обставини скаржник звертає увагу, що дійсною метою вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову є не забезпечення можливого виконання рішення суду у даній справі, а саме блокування доступу відповідача до свого майна, права на яке він намагається підтвердити в межах справи № 917/2313/24, учасниками якої є ті ж самі особи, що і в даній справі, та можливості здійснювати охорону свого майна, над яким позивач намагався встановити фізичний контроль, найнявши охоронну компанію, у зв`язку з чим ПП «Карсад1» у межах справи № 917/2313/24 було подано заяву про забезпечення позову, після задоволення якої вдалось зберегти контроль над майном та частково захистити його від пошкоджень, оскільки працівники найнятої позивачем охоронної компанії почали ламати двері та вчиняти інші дії з пошкодження майна відповідача, але після постановлення оскаржуваної ухвали відповідач знову позбавлений можливості здійснювати захист свого майна, що створює передумови для інших осіб вчиняти з майном будь-які дії аж до повного його знищення. 
При цьому відповідач зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не навів обґрунтування щодо того, яким чином вжиті ним заходи забезпечення позову гарантуватимуть виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а відсутність відповідних заборон унеможливить таке виконання та не встановив на підставі належних та допустимих доказів із відображенням в оскаржуваній ухвалі підстав вважати, що захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття таких заходів або без їх вжиття для відновлення порушеного права позивача необхідно буде докласти значних зусиль та затрат.
Також відповідач зазначив, що в порушення вимог ч. 6 статті 140, ч. 5 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не вирішено питання зустрічного забезпечення, що свідчить про порушення судом принципу пропорційності та крім цього, враховуючи те, що заява про забезпечення позову в порушення п. 6 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України не містить пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення , що відповідно до ч. 7 статті 140 цього Кодексу має наслідком повернення цієї заяви, суд взагалі не мав права розглядати вказану заяву.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2025 для розгляду справи сформовано склад суду: головуючий суддя-доповідач Тарасова І.В. , суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 12.01.2026 у справі №917/2220/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача - Приватного підприємства “Карсад І” (вх.№2703 П/2) на ухвалу Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 про забезпечення позову у справі №917/2220/25 та призначено її до розгляду в судове засідання з повідомленням сторін на 11.02.2026.
05.02.2026 від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, - Полтавської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу(вх. № 1515), в якому вона просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу -без змін, посилаючись на те, що вжиті цією ухвалою заходи забезпечення позову гарантуватимуть виконання рішення суду(відновлення порушених прав позивача) в рамках даної справи, у випадку задоволення позовних вимог та унеможливлять порушеня прав та охоронюваних інтересів позивача, з метою захисту яких подано позов у цій справі.
При цьому третя особа зазначила про необхідність врахування того, що 08.11.2024 на засіданні сесії Полтавської міської ради восьмого скликання було прийнято рішення «Про питання господарського відання», яким вирішено закріпити у встановленому законодавством поряку на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Потава-Сервіс» Полтавської міської ради об`єкти у місті Полтаві, розташовані на земельних ділянках комунальної власності, що перебувають у постійному користуванні вказаного комунального підприємства за адресами: вул.. Героїв України, 2; вул.. Шосе Київське, 60а, вул. Джохара Дудаєва , 7а, вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул.. Великотирновська 19а. Постановою Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 917/2038/24 підтверджено законність вказаного рішення Полтавської міської ради.Зокрема, під час розгляду справи № 917/2038/24.
10.02.2026 від позивача-Комунального підприємства «Потава-Сервіс» Полтавської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу(вх. № 1669), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу -без змін.
При цьому позивач посилається на безпідставність доводів відповідача щодо тотожності позовним вимогам вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову, оскільки позовні вимоги спрямовані на остаточне усунення перешкод у користуванні позивачем спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх звільнити та припинити діяльність на них, у той час як заходи забезпечення позову є тимчасовми та спрямованими виключно на запобігання подальшому ускладненню чи унеможливленню виконання майбутнього рішення суду, як це передбачено статтею 136 Господарського процесуального кодексу України.
Також позивач зазначив про те, що відповідач в апеляційній скарзі безпідставно заперечує наявність ризиків неможливості без застосування вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, а також неможливості відновлення порушеного права позивача без докладання значних зусиль та затрат, оскільки заява про забезпечення позову обґрунтована доказами, з яких вбачається систематичне ігнорування відповідачем вимог позивача щодо звільнення спірних земельних ділянок та продовження їх зайняття з 2023 року із встановленням відео спостереження, пропускного режиму та пунктів охорони і отримання плати за стоянку, що призводить до збитків позивача через сплату земельного податку за ці ділянки без можливості їх використання (неотриманий прибуток), а подальше укладання відповідачем договорів з третіми особами, пошкодження інфраструктури, ескалація охорони –все це ускладнить виконання рішення суду.
Також позивач посилається на необґрунтованість доводів відповідача щодо того, що дійсною метою вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову є не забезпечення можливого виконання рішення суду у даній справі, а саме блокування доступу відповідача до свого майна, права на яке він намагається підтвердити в межах справи № 917/2313/24, оскільки земельні ділянки, на яких розташоване відповідне майно, є комунальною власністю територіальної громади міста Полтави та перебувають у постійному користуванні позивача, у той час як відповідач не має жодних правових підстав для їх зайняття після розірвання договорів на співробітництво 15.12.2023, що підтверджується листами від 08.12.2023 № № 1525-1530, заявами про усунення перешкод від 18.12.2023 № № 1589, 1581 1585 та актами обстеження від 26.12.2023 , а судові рішення у пов`язаних справах № 917/962/21 та № 917/1902/20 встановили відсутність у відповідача права власності на об`єкти нерухомості на деяких спірних ділянках, що виключає будь-які претензії на своє майно, а посилання відповідача на справу № 917/2313/24 , в якій він у статусі позивача намагається підтвердити своє право власності на об`єкти, розташовані на деяких спірних земельних ділянках, не змінює суті, оскільки у зазначеній справі позовні вимоги по суті не розглянуто, а судове рішення стосується лише забезпечення позову, де задоволено лише вимоги заяви про забезпечення позову про встановлення заборони на реєстрацію за КП «Полтава-Сервіс» права господарського відання та відмовлено у вимогах заяви про заборону КП «Полтава-Сервіс» та Полтавській міській раді вчиняти дії щодо об`єктів (псуваня, демонтах, тощо), що свідчить про те, що навіть у тій справі суд не визнав за ПП «Карсад1» права власності на зазначені об`єкти чи права на доступ до них, а навпаки підтвердив відсутність реальних ризиків порушення прав підприємства без заборони реєстрації, а тому претензії відповідача на майно на деяких спірних земельних ділянках, є передчасними та необґрунтованими, оскільки розгляд справа № 917/2313/24 по суті триває.
Також у відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд поновити пропущений строк на його подання, посилаючись на поважність причин такого пропуску, що полягало у систематичних та масових відключеннях електроенергії в Полтавській області, пов`язаних з агресією рф проти України, зокрема ракетними ударами по енергетичный інфраструктурі та аварійних відключеннях, які тривають по 4-6 годин, а подекуди й більше, що унеможливлює нормальну роботу офісу позивача та підготовку юридичних документів, доступ до електронного кабінету ЄСІТС та подання відзиву в електронній формі у встановлений строк.
Колегія суддів задовольняє клопотання позивача про поновлення пропущеного строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, з огляду на те, що повідомлені ним обставини є загальновідомими та свідчать про наявність об`єктивних перешкод для вчинення відповідної процесуальної дії у встановлений строк, а також незначне пропущення вказаного строку. 
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, а представники позивача та третьої особи проти її доводів заперечили. 
Відповідно до частин 1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи,заслухавши пояснення представників учасників справи, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції,проаналізувавши викладені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.
Предметом даного апеляційного перегляду є ухвала господарського суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом вказаної норми, забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів позивача, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
Згідно зі статтею 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною відповідачу вчиняти певні дії, забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. 
За змістом наведених норм забезпечення позову по суті - це тимчасові обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача чи інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.
При розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність та обґрунтованість позовних вимог. До предмета доказування на цій стадії входить лише питання про те, чи може існуючий стан організації правовідносин ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення, унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N 1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, а також у здійсненні ефективного захисту або поновленні порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
- наявності зв`язку між певним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову чи забезпечити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду;
- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів;
- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. 
Водночас, адекватність заходів забезпечення позову, що застосовуються господарським судом, визначається їх відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. 
Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві чи іншим особам вчиняти певні дії. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості(посанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2024 у справі № 917/869/23) .
При цьому співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17.
Суд зазначає, що виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Зокрема, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини»).
ЄСПЛ у своєму рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Європейським судом з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (рішення від 19.03.1997) зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Таким чином, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.
Господарський суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення.
Разом з цим, положення зазначеної норми статті 136 Господарського процесуального кодексу України пов`язують вирішення питання про забезпечення позову з обґрунтуванням обставин необхідності такого забезпечення в контексті положень статей 73, 74 ГПК України, яке (забезпечення) застосовується в якості гарантії задоволення вимог позивача. 
Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 3 статті 13 та ч. 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ч. 3 ст. 13, ст. 73, ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Отже, заява про забезпечення позову повинна бути обґрунтованою з поданням належних і допустимих доказів, що підтверджують можливість виникнення в подальшому ускладнень при виконанні судового рішення, забезпеченні ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом залежно від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Так, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову або унеможливлення ефективного захисту чи поновлення прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
Разом з тим, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Позов в процесуальному сенсі – це звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмет і підстави позову. 
Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/12 зазначено, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього. 
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, провадження № 12-76гс18).
Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Вимоги щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, які складають предмет позову у даній справі, є вимогами немайнового характеру, оскільки за змістом статті 391 ЦК України та статті 152 Земельного кодексу України такі вимоги є речовим способом захисту права власника від порушень, які не пов`язані з позбавленням власника правомочності володіння, яке відповідно до реєстраційного принципу володіння нерухомості може полягати лише у вчиненні реєстраційного запису в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо реєстрації речового права, яке включає правомочності з володіння нерухомим майном за іншою особою, а спрямовані на захист його правомочностей користування та розпорядження майном,тобто є вимогами володіючого власника щодо зобов`язання особи, яка не перебуває з ним у зобов`язальних правовідносинах щодо вчинення дій з усунення існуючих перешкод у здійсненні правомочностей з володіння та користуввання чи зобов`язання утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод, а тому об`єктом відповідних вимог є дії зобов`язаної сторони у речових правовідносинах , які не піддаються грошовій (вартісній) оцінці, як і відповідні правомочності власника, на захист яких спрямовані ці вимоги, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна, оскільки є вимогою володіючого власника або іншої особи,яка має речове право на майно до особи, яка перешкоджає у здійсненні повноважень з користування та розпорядження майном.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.12.2020 у справі № 905/105/20.
Разом з цим відповідно до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Таким чином, враховуючи, що рішення у даній справі в разі задоволення позову немайнового характеру підлягає примусовому виконанню, в даному випадку при вирішенні питання щодо забезпечення позову мали застосовуватися та досліджуватися такі підстави вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких звернувся позивач
Разом з цим колегія суддів зазначає наступне.
Як зазначено вище, предмет позову у даній справі складають вимоги Комунального підприємства “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради про усунення Приватним підприємством “Карсад І”, перешкод у користуванні земельними ділянками, що перебувають у постійному користуванні позивача, за адресами: вул. Великотирнівська, 19а, м. Полтава (площа 0,1500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0450); вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в, м. Полтава (площа 0,1800 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0451); вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а, м. Полтава (площа 0,2000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0452); вул. Київське шосе, 60-а, м. Полтава (площа 0,2500 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0453); вул. Героїв Сталінграду (Героїв України), 2, м. Полтава (площа 0,2731 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0470); вул. Київське шосе, 70а, м. Полтава (площа 0,3000 га, кадастровий № 5310137000:18:001:0454).
Вказані вимоги за своєю суттю відповідають встановленому статтею 396 Цивільнго кодексу України та ч. 2 абз. «б» ч. 3 статті 152 Земельного кодексу України негаторному позову, як способу захисту прав власника або іншої особи, яка має речове право на майно у речових правовідносинах від порушень, що не пов`язані з позбавленням володіння майном, а саме у здійсненні правомочностей з користування та розпорядження майном. 
Так, частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою визначено як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.
За своїм змістом зазначене право є речовим правом на чуже майно, що також зазначено у статті 395 Цивільного кодексу України.
За змістом статті 396 Цивільного кодексу України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Пунктом 4 ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України серед способів захисту передбачає відновлення становища, яке існувало до порушення.
Відповідно до ч. 2 статті 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
За змістом статті 391 Цивільного кодексу України та виходячи з її назви (захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння), нею встановлено речовий спосіб захисту права власника від порушень, які не пов`язані з позбавленням власника правомочності володіння, а спрямований на захист його правомочностей користування та розпорядження майном.
При цьому, виходячи з вищенаведених положень статті 152 Земельного кодексу України, п. 4 ч.2 статті 16, ч. 2 статтті 386, статті 391 Цивільного кодексу України, зазначений спосіб захисту надає право власникові чи іншій особі, якій майно належить на речовому праві, вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права у майбутньому.
За характером посягань на право власності та змісту захисту, який надається власнику, зазначений спосіб захисту є не зобов`язально-правовим, а речовим, який застосовується при безпосередньому порушенні речового права власності позивача, що не пов`язане з будь-якими зобов`язаннями між сторонами спору та він спрямований на припинення рішенням суду триваючого порушення прав власника або особи, яка має речові права щодо користування та/або розпорядження майном у речових правовідносинах.
Предмет позову у даній справі включає вимоги про:
-звільнення спірних земельних ділянок від будь-якого обладнання (включаю камери відео спостереження,шлагбауми тощо), а також охорони, а також пунктів пропуску, тобто від відповідних будівель та осіб.
- припиненя будь-якої господарської діяльності на цих ділянках, 
Разом з цим вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову у даній справі охоплюються вимогами цього позову, а саме: 
- заборона відповідачеві до вирішення спору по суті вчиняти будь-які дії, пов`язані з користуванням спірними земельними ділянками, включаючи організацію автостоянок, встановлення обладнання, встановлення охорони, пропускного режиму, укладання договорів з третіми особами та отримання плати за послуги за своєю суттю є припиненням на цих ділянках на час вирішення спору будь-якої господарської діяльності відповідача, оскільки остання як раз і полягає у діях щодо застосування корисних властивостей цих ділянок як нерухомих речей з метою виконання певних робіт та надання певних послуг задля отримання прибутку, і відповідна зоборона прямо передбачає звільнення цих земельних ділянок на час розгляду справи від охорони та пунктів пропуску,аналогічно до заявлених позовних вимог. 
- заборона відповідачеві та будь-яким пов`язаним з ним особам включаючи, але не виключно працівників, власників, директора, бенефіціарів та осіб по найму, доступу до земельних ділянок до вирішення справи по суті за своїм змістом передбачає позбавлення відповідача проводити на цих ділянках будь-яку господарську діяльність на час вирішення спору по суті , оскільки очевидним є те, що така діяльність відповідача є неможливою без його участі та участі залучених ним з відповідною метою осіб. 
Колегія суддів відхиляє доводи позивача, викладені ним у відзиві на апеляційну скаргу, щодо нетотожності позовним вимогам вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову, в обґрунтування яких він посилається на те, що позовні вимоги спрямовані на остаточне усунення перешкод у користуванні позивачем спірними земельними ділянками шляхом зобов`язання відповідача їх звільнити та припинити діяльність на них, у той час як заходи забезпечення позову є тимчасовми та спрямованими виключно на запобігання подальшому ускладненню чи унеможливленню виконання майбутнього рішення суду, оскільки, враховуючи суть заходів забезпечення позову як тимчасових обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача чи інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача, встановлена ч.11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України заборона на вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог може стосуватись лише відповідних обмежень тимчасового характеру, в даному випадку-припинення на час вирішення спору по суті дій відповідача щодо здійснення господарської діяльності на спірних замельних ділянках та їх звільнення у цей період від обладнання, охорони та пунктів пропуску. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 зазначивши про заявлення позивачем в порушення ч. 11 статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходів забезпечення позову, які за своїм змістом є тотожніми позовним вимогам, зауважила, що розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з винесенням відповідного рішення, у свою чергу забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача і такі заходи здійснюються до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду. 
Крім тотожності вжитих оскаржуваною ухвалою заходів забезпечення позову колегія суддів також погоджується з доводами відповідача в апеляційній скарзі щодо порушення внаслідок їх вжиття вимог щодо забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу, а також вимог щодо співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, з можливими майновими наслідками із заборони відповідачеві чи іншим особам вчиняти певні дії на спірних земельних ділянках, із врахуванням того, що обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Як зазначеного вище, вжиті оскаржуваною ухвалою заходи забезпечення позову передбачають припинення будь-якої господарської діяльності відповідача на спірних земельних ділянках до вирішення спору у даній справі по суті, у той час як у матеріалах справи відсутні докази того, що така діяльність могла призвести до погіршеня спірних земельних ділянок чи пошкодження наявного на них майна позивача і останній в обґрунтування позову та заяви про вжиття заходів до його забезпечення не посилається на вчинення відповідачем таких дій.
Разом з цим, як було зазначено вище, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилається на те, що договори про співробітництво за номерами 21, 22, 23, 24, 26 від 21.04.2021 та за № 39 від 04.08.2021, укладені між позивачем та відповідачем, були розірвані в односторонньому порядку 15.12.2023, про що відповідача повідомлено листами від 08.12.2023 за № 1525 – 1530, а після розірвання договорів відповідач продовжує самовільно займати земельні ділянки, встановивши системи відеоспостереження, пропускний режим, пункти охорони, укладаючи договори з власниками автотранспорту та отримуючи плату за послуги стоянки.
Позивач стверджує, що з 2023 року і по теперішній час відповідач систематично, протиправно, використовує земельні ділянки у своїй господарській діяльності, здійснює комерційну діяльність, отримує значні кошти за послуги зі збереження автомобілів на автостоянках, фактично перетворивши комунальні землі на джерело власного незаконного збагачення, у той час як позивач, як законний постійний землекористувач, несе повний фінансовий тягар: сплачує земельний податок та інші обов`язкові платежі за землю, але позбавлений будь-якої можливості використовувати її у статутних цілях, що призводить до прямих збитків, недоотриманого прибутку. 
18.12.2023 позивач звернувся до відповідача із заявами за номерами 1589, 1581 - 1585 про усунення перешкод, а також листами - претензіями від 20.12.2023 за номерами 1540 - 1545 із вимогою звільнити ділянки.
Проте, як зазначає позивач, відповідач ігнорує ці вимоги, продовжуючи протиправну діяльність станом на 01.12.2025, що позбавляє позивача можливості облаштовувати ділянки для власних потреб та здійснювати статутну діяльність.
При цьому позивач вказує, що акти обстеження від 26.12.2023 підтверджують неусунення перешкод, а судові рішення в пов`язаних справах № 917/962/21, № 917/1902/20 підтверджують відсутність права власності відповідача на об`єкти нерухомості на цих ділянках.
Натомість, як зазначалось вище, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, а також у здійсненні ефективного захисту або поновленні порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Разом з цим Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім «право на суд», яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Зокрема, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі «Кюблер проти Німеччини»).
Проте, у матеріалах справи відсутні докази, з яких би вбачалось, що відповідач протягом розгляду справи по суті буде вчиняти дії щодо істотної зміни первісного стану спірних земельних ділянках щодо кількості розташованих на них об`єктів майна, який існував на час подання позову, і які у свою чергу можуть ускладнити виконання рішення або поновлення права позивача як постійного користувача спірних земельних ділянках, на захист якого подано позов,зокрема, призведуть до необхідності докладення для цього додаткових зусиль та витрат.
При цьому колегія суддів враховує, що позивачем до заяви про забезпечення позову додано акти обстеженя земельних ділянок складені 26.12.2023 році, у той час як зпозов у даній справі подано 01.12.2025 та у матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дії щодо розміщення чи будівництво відповідачем нових об`єктів на спірних земельних ділянках після складання відповідних актів обстеження. 
Разом з цим, відповідач в апеляційній скарзі обґрунтовано зазначив про те, що при обґрунтуванні висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову суд, взявши до уваги лише аргумент позивача про те, що судові рішенні у пов`язаних справах № 917/962/21 та № 917/1902/20 підтверджують відсутність права власності відповідача на розташовані на спірних земельних ділянках об`єкти нерухомості, оскільки предметами розгляду у вказаних справах було нерухоме майно за адресами: м. Полтава, вул. Нікітченка, 2В, та м. Полтава, вул. Нікітченка, 7А і решеннями у вказаних справах обставини щодо нерухомого майна за будь-якими іншими адресами спірних земельних ділянок у даній справі № 917/2220/25 не встановлювалось та не досліджувалось.
Натомість ПП «Карсад-1» в рамках розгляду справи № 917/2313/24 заявив вимоги про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна за іншими адресами спіних земельних ділянок, а саме: м. Полтава вул. Героїв України, 2, вул. Шосе Київське, 60а, вул. Джохара Дудаєва , 7а, 2в, вул.Великотирновська, 19 а, у зв`язку з чим він зазначає, що ним здійснюється охорона вказаних об`єктів, які він вважає своєю власністю, посилаючись на те, що він їх придбавав чи будував, а також здійснюється виконання своїх зобов`язань за укладеними угодами з власниками автомобілів з їх охорони на відповідних об`єктах, а тому заборона оскаржуваною ухвалою відповідачу та будь-яким пов`язаним з ним особам, включаючи, але не виключно працівників, власників, дирктора, бенефіціарів та осіб по найму доступу до спірних земельних ділянок, на яких знаходяться зазначені об`єкти може порушити право відповідача щодо доступу до майна, щодо наявності його права власності на яке триває судовий спір, а також призвести до неможливості здійснення його охорони та виконання своїх зобов`язань по укладеним договорам з власниками транспортних засобів, які обслуговуються на вказаних об`єктах. У цьому випадку внаслідок вжиття заходів забезпечення позову щодо вказаних земельних ділянок позивач позбавлений можливості контролювати стан майна на цих ділянках, щодо наявності його права власності на яке триває спір, що може призвести до неспівмірних негативних майнових наслідків порівняно з наслідками знаходження такого майна на спірних земельних ділянках та продовження на них відповідачем господарської діяльності.
Колегія суддів відхиляє посилання позивача та третьої особи на те, що відповідно до рішення сесії Полтавської міської ради восьмого скликання 08.11.2024 «Про питання господарського відання», за ним у встановленому законодавством поряку на праві господарського відання закріплено об`єкти у місті Полтаві, розташовані на спірних земельних ділянках комунальної власності, що перебувають у його постійному користуванні за адресами: вул. Героїв України, 2; вул. Шосе Київське, 60а, вул. Джохара Дудаєва , 7а, вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Великотирновська 19а, законність якого підтверджено постановою Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 917/2038/24.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 917/2038/24 Приватне підприємство "Карсад І" в рамках зазначеної справи звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення 60 сесії Полтавської міської ради восьмого скликання від 08.11.2024 "Про питання господарського відання", яким вирішено закріпити в установленому законодавством порядку на праві господарського відання за Комунальним підприємством "Полтава-сервіс" Полтавської міської ради (далі – КП "Полтава-сервіс") об`єкти у місті Полтаві, розташовані на земельних ділянках комунальної власності за адресами: вул. Героїв України (Героїв Сталінграду), 2; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Великотирнівська, 19а, посилаючись в обґрунтування позову на те, що об`єкти, які розташовані на вищезгаданих ділянках комунальної власності та рішенням відповідача закріплені за КП "Полтава-сервіс" (далі – комплекс споруд), не належать Полтавській міській раді, а належать позивачу, оскільки створенні/придбанні ним за власні кошти, що унеможливлює віднесення їх до комунальної власності та порушують майнові права та інтереси ПП "Карсад І", а тому наявні правові підстави для скасування рішення. 
Пунктом 2 вказаного рішення ухвалено КП "Полтава-сервіс" вчинити дії щодо проведення технічної інвентаризації, оцінки та реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно об`єктів, зазначених в пункті 1 цього рішення.
Оспорюване рішення було прийнято за результатами розгляду листа КП "Полтава-сервіс" від 30.10.2024 № 1244, в якому останнє з посиланням на те, що на земельних ділянках за адресами: м. Полтава вул. Героїв України, 2; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Джохара Дудаєва, 7а; вул. Джохара Дудаєва, 2в; вул. Великортирновська, 19а, що знаходяться у постійному користуванні КП "Полтава-сервіс", розташовані автостоянки, просила закріпити ці об`єкти за даним підприємством на праві господарського відання.
25.03.2025 Господарський суд Полтавської області ухвалив рішення у справі № 917/2038/24, яке залишене без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 25.06.2025, про відмову у задоволенні позову
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем не було доведено належними доказами як факту виникнення права власності на певне майно (будматеріали), так і факту наявності у його володінні (тобто фізичне утримання) станом на момент прийняття оспорюваного рішення рухомого майна (будматеріалів), що зазначене в позовній заяві як таке, що було створене позивачем або придбане ним за власні кошти. Так само позивачем не було доведено факту перебування такого майна на земельних ділянках комунальної власності у м. Полтава за адресами: вул. Героїв України (Героїв Сталінграду), 2; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Великотирнівська, 19а станом на момент прийняття оспорюваного рішення.
Судами також встановлено, що в пункті 1 оспорюваного рішення не було визначено, про які саме об`єкти йдеться, тому воно носить неконкретизований характер, що в свою чергу, виключає можливість висновку про те, що саме по собі прийняття такого рішення може позбавити позивача права на певне майно чи обмежити його у здійсненні такого права. 
Верховний Суд зазначеною постановою змінив постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.06.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 25.03.2025 у справі № 917/2038/24, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови, а в решті залишив без змін, пославшись на те, що суди навели неналежні підстави для відмови в позові,з огляду на обрання Приватним підприємством «Карсад-1» неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що Приватне підприємство «Карсад-1» прагне до визнання за ним права власності на об`єкти у м. Полтаві, розташовані на земельних ділянках комунальної власності за адресами: вул. Героїв України (Героїв Сталінграду), 2; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 2в; вул. Джохара Дудаєва (Нікітченка), 7а; вул. Шосе Київське, 60а; вул. Великотирнівська, 19а, через те, що такі об`єкти, за його доводами, створенні/придбанні ним за власні кошти, а тому не належать Полтавській міській раді на праві власності, а тому у даному випадку існує спір щодо права власності на майно і при цьому право власності позивача на спірне майно не визнається іншими особами – Полтавською міською радою та КП "Полтава-сервіс", у зв`язку з чим вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не призведе до відновлення порушенного права і відповідний спір може бути вирішено у спосіб визнання права власності або витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно до статей 392, 387 Цивільного кодексу України.
Отже, наявність зазначеного рішення Полтавської міської ради не спростовує наявність невирішеного на час постановлення оскаржуваної ухвали судового спору щодо права власності відповідача на вказане майно, й відповідно не свідчить про наявність підтвердженого права на нього позивача чи третьої особи, враховуючи також відсутність реєстрації права власності на нього за цими особами , вжиття судом в рамках справи № 917/2313/24 за заявою ПП «Карсад1» ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03.03.2025, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 28.04.202 заходів забезпечення позову у вигляді заборони на реєстрацію за КП «Полтава-Сервіс» права господарського відання на майно, яке належить до предмету спору та відмову у вжитті заходів про заборону КП «Полтава-Сервіс» та Полтавській міській раді вчиняти дії щодо об`єктів (псуваня, демонтах, тощо) саме з підстав як недоведеності вчинення таких дій так і враховуючи те, що ПП «Карсад 1» володіє та користується спірними об`єктами,здійснює на земельних ділянках комунальної власності господарську діяльність. Разом з цим, відповідно до п. 9 ч. 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є  самостійним правовстановлювальним документом, на підставі якого проводиться реєстрація права власності на нерухоме майно.До того ж вказане рішення Полтавської міської ради не містить детального переліку майна, переданого в господарське відання позивача. 
Також, як обґрунтовано зазначив відповідач в апеляційній скарзі, суд першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову щодо земельної ділянки за адресою : м. Полтава, вул. Київське шосе,70а не з`ясував обставини щодо знаходження на цій ділянці майна, яке належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 , яке підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому вжиті судом заходи забезпечення позову щодо цієї ділянки порушують права особи, яка не є учасником справи щодо здійснення повноважень щодо власного майна, які складають зміст права власності. 
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість доводів апеляційної скарги щодо порушення господарським судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали норм процесуального права, які призвели до вжиття заходів забезпечення позову за відсутністю для цього підстав, із порушенням встановленої ч. 11 ст. 137 ГПК України заборони щодо вжиття таких заходів за тотожності їх змісту задоволенню позовних вимог, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволеню, вказана ухвала підлягає скасуванню із ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні заяви Комунального підприємства “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради про забезпечення позову (вх. № 15541 від 02.12.2025).
Разом з цим колегія суддів зазначає про необґрунтованість доводів скаржника щодо того, що судом першої інстанції в порушення вимог ч. 6 статті 140, ч. 5 ст. 141 Господарського процесуального кодексу України при постановленні оскаржуваної ухвали не вирішено питання зустрічного забезпечення,оскільки відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 18.06.2019 у справі № 94/661/19 та від 10.10.2019 у справі № 916/1572/19, частиною першою статті 141 Господарського процесуального кодексуУкраїни передбачено право суду, а не обов`язок вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), а тому розгляд судом заяви про забезпечення позову без вирішення питання зустрічного позову не є порушенням наведених вимог законодавства, а зважаючи на положення частини четвертої статті 141 ГПК України, ухвалення рішення про забезпечення позову без одночасного вирішення судом питання про зустрічне забезпечення не позбавляє заявника права звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення, що може бути подано після застосування судом заходів забезпечення позову.
Проте зазначення в апеляційній скарзі разом з обґрунтованими доводами неналежного обгрунтування не впливає на підстави для скасування судом апеляційної інстанції оскаржуваної ухвали. 
Керуючись статтями 240, 269, 270, 275-276, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд;-
УХВАЛИВ: 
Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Карсад І” задовольнити.
Ухвалу Господарського суду Полтавської області від 08.12.2025 про забезпечення позову у справі №917/2220/25 скасувати.
У задоволенні заяви Комунального підприємства “Полтава-Сервіс” Полтавської міської ради про забезпечення позову (вх. № 15541 від 02.12.2025 ) відмовити.
Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 20.02.2026.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова 

Суддя В.В. Лакіза