ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2026 року   Справа № 902/122/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Тимошенко О.М. 

секретар судового засідання Романець Х.В.
за участю представників сторін:
боржника: не з`явився
скаржника : Власюка В. М.
кредитора ОСОБА_1 : Чайки Р.О., адвоката, ордер на надання правничої допомоги від 25.08.2025 Серія АВ №1226591
арбітражного керуючого: не з`явився 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) у справі № 902/122/25 
за заявою ОСОБА_3 
про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/122/25 за заявою ОСОБА_3 про неплатоспроможність.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.03.2025, серед іншого, введено процедуру реструктуризації боргів боржника; призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Слободяна В.М.
Господарський суд Вінницької області ухвалою від 08.07.2025, заяву представника ОСОБА_1 б/н від 20.05.2025 (вх. № 01-36/619/25) про визнання грошових вимог до боржника у справі №902/122/25 задоволив повністю.
Визнав грошові вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.
Господарський суд Вінницької області ухвалою від 17.07.2025, постановленою за результами попереднього засідання, встановив перелік та розмір визнаних судом вимог кредиторів у справі № 902/122/25, що підлягають внесенню арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією) Слободяном В.М. до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_3 , а саме :
- ОСОБА_2 в розмірі: 739 133,19 грн - боргу (друга черга задоволення), 169 496,55 грн - 3% річних (друга черга задоволення), 472 725,31 грн - інфляційних витрат (друга черга задоволення), 6 056,00 грн - судового збору, сплаченого за подання заяви про визнання грошових вимог до боржника (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25;
- ОСОБА_1 в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу (друга черга задоволення) та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.
02.08.2025, згідно з поштовим штемпелем, кредитор ОСОБА_2 , не погоджуючись з постановленими ухвалами, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій скаржник просить:
- скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 повністю та ухвалу від 17.07.2025 в частині 1. Встановити перелік та розмір визнаних судом вимог кредиторів у справі № 902/122/25, що підлягають внесенню арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією) Слободяном В.М. до реєстру вимог кредиторів боржника – ОСОБА_3 , а саме: ОСОБА_1 в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу (друга черга задоволення) та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25;
- ухвалити нове рішення, яким відмовити у визнанні конкурсних кредиторських вимог ОСОБА_1 у розмірі 1 400 000,00 грн.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує наступне.
- до заяви ОСОБА_1 про грошові вимоги до боржника від 20.05.2025 додані копії договору позики від 06.12.2022 та копія боргової розписки від 06.12.2022. Оригінали вищезазначених документів в суд не пред`являлись та до матеріалів справи не долучались;
- копії документів не підтверджені оригіналами не можуть братись судом до уваги;
- 08.07.2025 суд незаконно задовольнив грошові вимоги ОСОБА_1 всупереч тому, що в матеріалах справи відсутні докази фінансової можливості і спроможності ОСОБА_1 надати позику у розмірі 1 400 000,00 грн боржниці ОСОБА_3 ;
- в подальшому суд повідомив, що з власної ініціативи сформував запит до податкових органів та отримав інформацію про доходи ОСОБА_1 , однак в матеріалах справи відсутня ухвала про витребування судом доказів;
- вказаний доказ отримано з порушенням процесуальних норм та не може братись судом до уваги, оскільки суд, формуючи запит в податкові органи, фактично звертається до держателя інформації з вимогою надати таку інформацію, тобто витребовує.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду та надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та на ухвалу від 17.07.2025 у справі № 902/122/25 залишити без задоволення, а ухвали суду без змін.
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №902/122/25 апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 у справі № 902/122/25 - залишено без змін. 
Постановою Верхового Суду від 04.12.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №902/122/25 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, колегія суддів призначила до розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ).
29.12.2025 від кредитора ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення з врахуванням висновків Верховного суду від 04.12.2025 вважає що заборгованість у розмірі 1 400 000 грн підтверджена, станом на момент розгляду заяви доказів погашення боржником заборгованості не надано, а тому вважає заявлені вимоги обґрунтованими. 
Разом з тим, від кредитора ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення з врахуванням висновків викладених у постанові Верховного Суду від 04.12.2025, у яких вказує, що сторона ОСОБА_1 до суду подала лише копії Розписки та Договору позики, докази платоспроможності чи можливості надати позику були відсутні. Відповідно до висновків судової практики Верховного Суду зазначених в постанові від 01.03.2023 року по справі № 902/221/22 щодо застосування до кредитора підвищеного стандарту доказування, у даному випадку кредиторські вимоги сторони ОСОБА_1 підлягають відмові в задоволенні.
Однак, ще до розгляду питання по суті, на користь сторони, суд, з власної ініціативи, витребував Відповідь № 1546511 від 07.07.2025 року з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів отриманих від податкових агентів, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи щодо отриманих доходів та утриманих податків Заявника за період 1 квартал 2020 року – 4 квартал 2022 року.
Щодо витребування цього доказу у висновках постанови Верховного Суду по цій справі зазначені висновки в п. 67; п. 68; п. 69 (заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені грошові вимоги до боржника, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, одним із яких може бути відмова у визнанні його грошових вимог (у разі ненадання заявником належного документального підтвердження відповідного зобов`язання); п. 70 (збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду) ; п. 71 (суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи); п.74 (суд не дослідив зазначений доказ, покладений у основу зазначених судових рішень, з точки зору його відповідності вимогам статей 74 (суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи), 77 (докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються), 81, ГПК України, тому дійшов передчасного висновку про належне підтвердження Заявником його грошових вимог до Боржника, зокрема, реальності надання відповідної позики).
Просить скасувати ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 повністю та ухвалу від 17.07.2025 в частині 1. Встановити перелік та розмір визнаних судом вимог кредиторів у справі №902/122/25, що підлягають внесенню арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією) Слободяном В.М. до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме : ОСОБА_1 в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу (друга черга задоволення) та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.
Ухвалити нове рішення, відмовити у визнанні конкурсних кредиторських вимог ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у розмірі 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч) грн.
Крім того, від кредитора ОСОБА_2 надійшли заперечення на письмові пояснення з врахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 04.12.2025 у справі №902/122/25 від 24.12.2025, які подані представником кредитора ОСОБА_1 .
Вказує, що до письмових пояснень додані: оригінал розписки від 06.12.2022, оригінал договору позики від 06.12.2022, копія вимоги про повернення боргу від 20 грудня 2024 року з доказами направлення, копії податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи- підприємця Нерсикян Н. А. за 2020, 2021, 2023 роки з квитанціями про їх прийняття, копія сплати судового збору за подання заяви.
Заперечує, аби вищезазначені додатки були приєднані до матеріалів апеляційної скарги, оскільки подані з порушенням процесуальних норм, враховуючи наступне.
Так, з посиланням на ст. 80 ГПК України вказує, що копія Вимоги про повернення боргу від 20 грудня 2024 року з доказами направлення, копія сплати судового збору за подання заяви, оригінал Розписки від 06.12.2022, оригінал Договору позики від 06.12.2022, податкові декларацій за 2020, 2021, 2023 роки не були подані і надані до суду першої інстанції, не були подані до апеляційної інстанції при першому розгляді апеляційної скарги та не подавались до суду касаційної інстанції. А подані до суду апеляційної інстанції, вже за умови повернення справи на новий розгляд, а отже подані до суду апеляційної інстанції з порушеннями процесуальних норм.
Відмовити ОСОБА_1 (представник заявника: адвокат Чайка Роман Олегович) в приєднанні доданих до Письмових пояснень (з додатками) до матеріалів апеляційної скарги копії Вимоги про повернення боргу від 20 грудня 2024 року з доказами направлення, копії сплати судового збору за подання заяви, оригіналу Розписки від 06.12.2022, оригіналу Договору позики від 06.12.2022, податкових декларацій за 2020, 2021, 2023 роки, та не брати їх зміст до уваги при ухваленні рішення у цій справі.
Відмовити ОСОБА_1 (представник заявника: адвокат Чайка Роман Олегович) в залишенні без задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 у справі № 902/122/25 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ).
Відмовити ОСОБА_1 (представник заявника: адвокат Чайка Роман Олегович) в визнанні конкурсних кредиторських вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) у розмірі 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч) грн та 4 844,80 грн - судового збору за подання кредиторської заяви.
Відмовити ОСОБА_1 (представник заявника: адвокат Чайка Роман Олегович) включити ОСОБА_1 до реєстру кредиторів у справі №902/122/25 із основними вимогами у розмірі 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч) грн та 4 844,80 грн - судового збору.
27.01.2026 від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку направлення його на стаціонарне лікування, орієнтований курс лікування до 01.02.2026.
Кредитор ОСОБА_2 вважає за можливе розглядати скаргу за його відсутності.
Представник ОСОБА_1 залишив вирішення вказаного клопотання на розсуд суду.
Розглянувши подане клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія приходить до висновку про його відхилення, з огляду на таке.
Ч. 1 ст. 202 ГПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до ч. 2 ст. 202 ГПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав, зокрема, перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Згідно із ч. 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.12 ст. 270 ГПК України).
Як убачається із матеріалів справи божник була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про, що, зокрема свідчить клопотання про відкладення розгляду справи.
Також, боржник не була позбавлена права, в порядку ст. 56 ГПК України, направити для участі у справі іншого представника. Також, слід звернути увагу, що апеляційним судом явка сторін обов`язковою не визнавалась, а тому суд приходить до висновку, що судове засідання може відбутися без участі останньої.
Таким чином, враховуючи норми ст.ст.269, 273 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, строки розгляду апеляційної скарги, та той факт, що неявка в засідання суду представника боржника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, а тому, колегія суддів, визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника останнього, за наявними у справі доказами.
Щодо вказаних додатково поданих документів колегія суддів зазначає таке.
Згідно із ч. 3 ст. 269 ГПК України визначено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до правових позицій ВС КГС, викладених у постановах від 13.04.2021 у справі №909/722/14 та від 1 липня 2021 року по справі 46/603, положення ч. 3 ст. 269 ГПК України передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як "винятковість випадку" та "причини, що об`єктивно не залежать від особи" і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Недоведеність таких обставин виключає процесуальні підстави для дослідження апеляційним судом таких додаткових доказів. Положення статті 269 ГПК України є універсальними і застосовуються судом апеляційної інстанції у всіх категоріях спорів.
У висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 ГПК України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 зі справи №916/3130/17 та від 18.06.2020 зі справи №909/965/16, від 26.02.2019 зі справи №913/632/17 єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип рівності сторін у процесі у розумінні "справедливого балансу" між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 ГПК України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.
Як убачається із матеріалів справи вказані документи не надавались під час розгляду справи судом першої інстанції, а також під час першого розгляду вказаної апеляційної скарги, та подані представником лише після направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, отже, подані докази, які він просить долучити до суду апеляційної інстанції, судом першої інстанції не досліджувалися. Крім того, як убачається із поданих доказів вони існували на момент винесення оскаржених ухвал судом першої інстанції, отже не є новими доказами.
Одночасно суд бере до уваги висновок Верховного Суду викладений в постанові від 30.03.2018 у справі №910/24486/16 за яким неналежне виконання стороною свого процесуального обов`язку з доведення у суді першої інстанції обставин, на які остання (сторона) посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не може бути компенсоване цим учасником судового процесу на наступних етапах розгляду справи (у судах апеляційної чи касаційної інстанцій). В іншому випадку зазначене могло б призвести до безпідставного скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
За наведеного, колегія суддів не бере до уваги подані додаткові докази, неповажні причини пропуску, оскільки не було надано доказів неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції.
В судовому засіданні кредитор ОСОБА_2 підтримав доводи викладені в своїй апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить апеляційну скаргу задоволити. 
Представник ОСОБА_1 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить відмовити в її задоволенні.
Заслухавши пояснення скаржника та представника ОСОБА_1 , обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженої ухвали від 08.07.2025 та від 17.07.2025, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
У провадженні Господарського суду Вінницької області перебуває справа № 902/122/25 за заявою ОСОБА_3 про неплатоспроможність.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.03.2025, серед іншого, введено процедуру реструктуризації боргів боржника; призначено керуючим реструктуризацією арбітражного керуючого Слободяна В.М.
02.04.2025 оприлюднено оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_3 .
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 21.05.2025, серед іншого, визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в розмірі: 739 133,19 грн - боргу, 169 496,55 грн - 3% річних, 472 725,31 грн - інфляційних витрат.
Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23.06.2025 попереднє засідання призначено на 17.07.2025.
Додатковою ухвалою Господарського суду Вінницької області від 23.05.2025 визнано вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в розмірі 6 056,00 грн - судового збору, сплаченого за подання заяви про визнання грошових вимог до боржника у справі № 902/122/25.
20.05.2025 до Господарського суду Вінницької області від представника ОСОБА_1 надійшла заява про визнання грошових вимог до боржника у розмірі 1 400 000,00 грн у цій справі.
08.07.2025 Господарським судом Вінницької області постановлено оскаржувану ухвалу, якою визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в розмірі: 1 400 000,00 грн боргу та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.
17.07.2025 Господарським судом Вінницької області постановлено оскаржувану ухвалу за результатами попереднього засідання, якою, серед іншого, встановлено перелік та розмір визнаних судом вимог кредиторів у справі № 902/122/25, що підлягають внесенню арбітражним керуючим (керуючим реструктуризацією) Слободяном В.М. до реєстру вимог кредиторів боржника - ОСОБА_3 , а саме:
- ОСОБА_2 в розмірі: 739 133,19 грн - боргу (друга черга задоволення), 169 496,55 грн - 3% річних (друга черга задоволення), 472 725,31 грн - інфляційних витрат (друга черга задоволення), 6 056,00 грн - судового збору, сплаченого за подання заяви про визнання грошових вимог до боржника (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25;
- ОСОБА_1 в розмірі: 1 400 000,00 грн - боргу (друга черга задоволення) та 4 844,80 грн - витрат на сплату судового збору за подання кредиторської заяви (підлягають відшкодуванню позачергово до задоволення вимог кредиторів) у справі № 902/122/25.
Статтею 45 КУзПБ визначено, що за результатами розгляду вимог окремого кредитора господарський суд постановляє ухвалу про їх визнання чи відхилення (повністю або частково), що не може бути оскаржена окремо від ухвали господарського суду, постановленої за результатами попереднього засідання.
Відповідно до ст. 269 ГПК України, переглядаючи в апеляційному порядку судові рішення, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Враховуючи вищевикладене, а також доводи та вимоги апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції переглядає ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 у справі № 902/122/25 лише в частині визнання грошових вимог ОСОБА_1 .
Так, як зазначалося вище, постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №902/122/25 апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишено без задоволення. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08 липня 2025 року та ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17 липня 2025 року в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 у справі № 902/122/25 - залишено без змін.
Постановою Верхового Суду від 04.12.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №902/122/25 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду апеляційної інстанції в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 .
Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд вказав наступне.
-заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги (п.35);
-що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником (п. 44) щодо застосування до кредитора підвищеного стандарту доказування (п.64);
-якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги, (п. 65);
-суд не з`ясував наявність / відсутність об`єктивних підстав для поставлення під сумнів наданих Заявником копій документів, чи виражали такий сумнів учасники справи (зокрема скаржник) під час розгляду заяви місцевим господарським, чи було ініційовано витребування оригіналів відповідних письмових доказів, чи було їх подано на вимогу суду (в разі її наявності) тощо (п. 66);
- апеляційний господарський суд у оскаржуваній постанові не врахував, що відповідно до закріплених У статтях 2,13, 14 Господарського процесуального кодексу України принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства, усталеної правової позиції Верховного Суду (зокрема викладеної в постановах, на які посилаються скаржник у касаційній скарзі та господарські суди в оскаржуваних судових рішеннях) заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені грошові вимоги до боржника, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, одним із яких може бути відмова у визнанні його грошових вимог (у разі ненадання заявником належного документального підтвердження відповідного зобов`язання) (п. 69); 
-суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених зазначеним Господарським процесуальним кодексом України випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених зазначеним Кодексом (п. 70);
-у силу частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (п. 71);
-зокрема, у статті 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено витребування доказів судом за відповідним клопотанням учасника справи, який не може самостійно надати докази; у частині 6 статті 91 зазначеного Кодексу передбачено витребування судом за клопотанням учасника або з власної ініціативи оригіналу письмового доказу, копію (електронну копію) якого подано (п. 72);
-при цьому витребування господарським судом доказів передбачає постановлений ним відповідної ухвали (частина 4 статті 81 Господарського процесуального кодексу України) (п. 73).
Таким чином колегія суддів врахувавши висновки Верховного Суду у постанові від 04.12.2025, щодо визнання грошових вимог ОСОБА_1 зазначає наступне.
У силу частини 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника – фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою четвертою "Відновлення платоспроможності фізичної особи" КУзПБ.
За визначенням, наведеним у статті 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. 
За змістом частини 1 статті 122 КУзПБ, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією у справі про неплатоспроможність фізичної особи або фізичної особи - підприємця здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (частина 1 статті 45 КУзПБ).
Заявник сам визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги.
Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19).
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).
У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та (або) рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).
У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18).
При цьому для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 914/2404/19, від 28.01.2021 у справі № 910/4510/20).
Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22.12.2022 у справі №910/14923/20 наголосив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.
Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:
- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;
- при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;
- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (частина 1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.
Розглядаючи кредиторські вимоги, суд у силу приписів статей 45 - 47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 29.03.2021 у справі №913/479/18).
Системний аналіз цих приписів засвідчує, що законодавцем у справах про банкрутство обов`язок доказування обґрунтованості вимог кредитора певними доказами покладено на заявника грошових вимог, а предметом розгляду в цьому випадку є вирішення питання про належне документальне підтвердження цих вимог кредитором-заявником. Запроваджений законодавцем підвищений стандарт доказування у справах про банкрутство для кредиторів приводить у випадку ненадання заявником-кредитором сукупності необхідних документів на обґрунтування своїх вимог до прийняття рішення судом про відмову у визнанні таких вимог та включенні їх до реєстру вимог кредиторів. Надані кредитором докази мають відповідати засадам належності, допустимості, достовірності та вірогідності, передбаченим статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України.
Правовий висновок про обґрунтованість відмови суду у визнанні грошових вимог до боржника внаслідок неподання заявником належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання при поданні заяви про визнання таких вимог сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постановах від 23.04.2019 у справі №910/21939/15, від 28.07.2020 у справі №904/2104/19.
Із матеріалів справи та заяви ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника вбачається, що 06.12.2022 між ОСОБА_1 (далі - позикодавець) та ОСОБА_3 (далі - позичальник) укладено договір позики від 06.12.2022 (далі - Договір), за умовами якого позичальник отримала від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 1 400 000,00 грн (т. 1, а.с. 246).
Відповідно до п. 1.2 Договору походження грошових коштів позикодавця підтверджуються податковою звітністю за 2021 рік.
Цільове призначення: зазначені кошти отримуються з метою придбання позичальником у власність нерухомого майна (квартиру) на стадії будівництва за адресою: АДРЕСА_3 у забудовника ТОВ "Мурована Вежа" (п. 1.3 Договору).
Згідно з п. 1.4 Договору передачу грошей було здійснено до підписання цього договору за адресою АДРЕСА_4 в присутності ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою.
За умовами п. 2.1 Договору повернення зазначеної в даному договорі суми позики має відбутися 31.12.2023. Зазначена сума безпроцентної позики може бути повернута позичальником достроково.
Вказаний договір підписано сторонами (т. 1, а.с. 246 на звороті).
06.12.2022 між сторонами вказаного вище договору складено розписку, відповідно до якої ОСОБА_3 отримала від громадянки ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 400 000,00 грн. Грошові кошти отримуються нею з метою придбання у власність нерухомого майна на стадії будівництва за адресою по АДРЕСА_3 у забудовника ТОВ "Мурована Вежа" (т. 1, а.с. 245 на звороті).
Передача грошей здійснена відповідно до договору за адресою АДРЕСА_4 в присутності ОСОБА_4 , що підтверджується вказаною вище розпискою.
Боржник у визначений договором строк грошові кошти ОСОБА_1 не повернула, у зв`язку з чим 23.12.2024 ОСОБА_1 надіслала вимогу від 20.12.2024 про повернення боргу (т. 1, а.с. 247 на звороті 248).
Вказані документи до суду першої інстанції були подані в копії.
Відповідно до положень статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів та інших правочинів.
Зокрема, згідно з положеннями статей 1046, 1049 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 Цивільного кодексу України також передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, що є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 
Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц.
Врахувавши наведені висновки, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду при вирішенні правової проблеми щодо застосування визначеної статтею 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину у поєднанні з положеннями КУзПБ, що регулюють порядок розгляду заяв кредиторів з їх грошовими вимогами до боржника, у постанові від 01.03.2023 у справі №902/221/22 зауважила на відмінності у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника від вирішення спору у позовному провадженні.
Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому в зазначеній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.
Беручи до уваги зазначені мотиви, судова палата у вказаній постанові у справі №902/221/22 виснувала, зокрема, що господарському суду під час розгляду заяви кредитора з відповідними грошовими вимогами до боржника варто керуватися не лише засадами, серед інших, належності (стаття 76 ГПК України) та допустимості (стаття 77 ГПК України) доказів, а й враховувати достатність (повноту та всебічність) поданих доказів, взаємозв`язок їх сукупності, що дозволяє суду зробити достовірний висновок про існування заборгованості за борговою розпискою.
Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та / або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.
Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.
У разі ж ненадання зазначеним кредитором сукупності необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо підтвердження реальності грошового зобов`язання, господарський суд відмовляє у визнанні таких вимог у справі про неплатоспроможність фізичної особи.
При цьому визначена приписами статті 204 Цивільного кодексу України презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину не спростовує відповідного обов`язку заявника-кредитора, вимоги якого підтверджені борговою розпискою, надати сукупність усіх необхідних доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема й зазначені вище докази джерел походження наданих у позику коштів.
Тобто, не досліджуючи дійсність відповідного правочину, що виходить за межі предмета розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника, господарський суд у справі про неплатоспроможність фізичної особи, вирішуючи питання про належне документальне підтвердження кредиторських вимог за борговою розпискою, може надати правову оцінку реальності (дійсності) таких зобов`язань на підставі інших доказів, що підтверджують / спростовують фінансову спроможність цього кредитора щодо надання відповідної позики.
У цій справі, визнаючи грошові вимоги Заявника до Боржника, господарський суд першої інстанції виходив із того, що їх підтверджено доданими до Заяви доказами: Договором позики, Розпискою та вимогою від 20.12.2024 з доказами її направлення Боржнику. При цьому фінансову спроможність Заявника щодо надання відповідної позики Боржнику підтверджено відомостями з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та / або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також сумою річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи щодо отриманих доходів та утриманих податків. Натомість доказів погашення відповідної заборгованості Боржником не надано. 
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що до заяви про грошові вимоги до боржника заявником були додані лише копії договору позики та розписки.
Як убачається із матеріалів справи, кредитор ОСОБА_2 ставив під сумнів додані до заяви ОСОБА_1 копії доказів на підтвердження заборгованості та просив надати оригінали розписки від 06.12.2022 та договору позики від 06.12.2022.
Відповідно до протоколу судового засідання від 08.07.2025 в судовому засіданні було з`ясовано про наявність сумнівів у кредитора ОСОБА_2 з приводу існування оригіналів розписки і договору.
Так, згідно протоколу, кредитор ОСОБА_2 , повідомив суд, що як вбачається з договору, він був підписаний в двох екземплярах, відповідно кожна сторона має подати до матеріалів справи копію свого екземпляру. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подано однакові копії, що свідчить про те, що документи на подання до суду готувала одна й та ж особа, і копії були відзняті з одного зразка договору. 
Головуючий суддя ставить уточнююче питання до представника заявника щодо наданих до суду оригіналів документів. 
Представник заявника ОСОБА_5 зазначив, що не може надати достовірної відповіді щодо надання до суду оригіналів вказаних документів.
Крім того, в судовому засіданні головуючим суддею було з`ясовано у представника заявника щодо наявності у ОСОБА_1 доходів в тому розмірі, які б дозволили їй надати дану суму боржнику та уточнює про податкову звітність ОСОБА_1 за період, який передував наданню позики.
Представник заявника ОСОБА_5 зазначив, що наразі докази на підтвердження боргу відсутні та у заяві з грошовими вимогами відсутнє посилання на декларацію. Повідомляє, що зі слів ОСОБА_1 , вона є ФОП.
Враховуючи наведене, колегія суддів звертає увагу на необхідність детальної перевірки господарським судом підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, зокрема, шляхом ретельного дослідження наданих на їх підтвердження доказів (первинних документів, договорів тощо). При цьому застосування щодо кредитора підвищеного стандарту доказування включає необхідність як подання достатніх доказів наявності та розміру заборгованості, так і відповідності таких доказів встановленим Господарським процесуальним кодексом України вимогам щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності тощо. Тобто за наявності мотивованих заперечень боржника та / або іншого кредитора господарський суд мав не лише констатувати факт подання заявником копій відповідних документів, але й перевірити їхню процесуальну якість, спосіб одержання, внутрішню узгодженість із іншими матеріалами справи, здатність у сукупності з ними достовірно підтвердити існування відповідних зобов`язань.
У наведеному контексті необхідно зауважити, що відповідно до положень статті 91 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. 
До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 19.02.2020 у справі №915/411/19.
Однак, судом першої інстанції не було ініційовано витребування оригіналів відповідних письмових доказів ухвалою суду, незважаючи на те, що кредитор ОСОБА_2 ставив під сумнів копії наданих договору позики та розписки. А тому колегія суддів погоджується із доводами скаржника про те, що такі копії договору позики від 06.12.2022 та розписки від 06.12.2022 не можуть братися до уваги господарським судом без пред`явлення їх оригіналів, оскільки, у справах про неплатоспроможність суд не розглядає спір по суті, а лише встановлює наявність/відсутність грошового зобов`язання, оцінюючи реальність таких вимог на підставі всієї сукупності доказів.
Також щодо висновків місцевого господарського суду про підтвердження фінансової спроможності Заявника надати позику Боржнику в розмірі 1400000,00 грн, пославшись на зміст пункту 1.2 Договору позики (щодо підтвердження походження грошових коштів позикодавця податковою звітністю за 2021 рік) та наявну в матеріалах справи відповідь №1546511 від 07.07.2025 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та / або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, здекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи щодо отриманих доходів та утриманих податків Заявника за період 1 квартал 2020 року - 4 квартал 2022 року колегія суддів зауважує наступне. 
Так, відповідно до закріплених у статтях 2, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України принципів змагальності та диспозитивності господарського судочинства, усталеної правової позиції Верховного Суду заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені грошові вимоги до боржника, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, одним із яких може бути відмова у визнанні його грошових вимог (у разі ненадання заявником належного документального підтвердження відповідного зобов`язання).
Натомість суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених зазначеним Господарським процесуальним кодексом України випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених зазначеним Кодексом. 
У силу частини 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Зокрема, у статті 81 Господарського процесуального кодексу України передбачено витребування доказів судом за відповідним клопотанням учасника справи, який не може самостійно надати докази; у частині 6 статті 91 зазначеного Кодексу передбачено витребування судом за клопотанням учасника або з власної ініціативи оригіналу письмового доказу, копію (електронну копію) якого подано. 
При цьому витребування господарським судом доказів передбачає постановлення ним відповідної ухвали (частина 4 статті 81 Господарського процесуального кодексу України). 
Як убачається із матеріалів справи при зверненні із заявою із грошовими вимогами, ОСОБА_1 не долучила до заяви податкову звітність за 2021 рік, посилання на яку містяться в договорі позики від 06.12.2022, не долучила інших доказів які б могли свідчити про фінансову можливість і спроможність надати позику в сумі 1 400 000,00грн.
Натомість суд першої інстанції з власної ініціативи сформував запит до податкових органів та отримав інформацію про доходи ОСОБА_1 .
Таким чином, всупереч зазначених вимог статей 74, 77, 81, 91 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції з власної ініціативи здійснив витребування інформації з податкових органів, а тому така відповідь не може бути належним доказом на підтвердження грошових вимог ОСОБА_1 до боржника.
Крім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги доводи кредитора щодо недобросовісності боржника ОСОБА_3 , зокрема, з врахуванням постанови Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 по справі 127/9949/18 залишеною постановою Верховного Суду від 28.03.2019 без змін, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплаченого авансу на загальну суму 1 264 093,02 грн, постанови Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 03.06.2021 щодо розгляду заяви про забезпечення виконання постанови Вінницького апеляційного суду від 11.12.2018 по справі №127/99/49/18, а також рішення Господарського суду Вінницької області від 01.02.2023 по справі №902/221/22(127/16786/22) щодо скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , в квартирі АДРЕСА_5 .
Вказані вище обставини передували, зверненню ОСОБА_3 до Господарського суду Вінницької області з заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Було відкрито провадження по справі №902/221/22.
У вказаній справі №902/221/22 про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_3 , у якій досліджувалася заява ОСОБА_6 про визнання грошових вимог до боржника в розмірі 5 000 000,00 грн, яка також підтверджувалася договором позики та розписки від 30.12.2018, та було встановлено, що, всупереч обов`язку доказування кредитором обґрунтованості своїх грошових вимог до боржника сукупністю необхідних та достатніх доказів, ОСОБА_6 не надав господарському суду належне документальне підтвердження своїх кредиторських вимог, зокрема джерел походження коштів, наданих ним як фізичною особою-кредитором у позику іншій фізичній особі-боржнику у розмірі 5 000 000,00 грн (у той час, коли сума доходу цього кредитора за період близько десяти останніх років згідно відомостей податкової декларації становила 788 489,00 грн). А тому було відмовлено у визнанні грошових вимог ОСОБА_6 до боржника.
За наведеного, дослідивши та проаналізувавши всі обставини справи, керуючись внутрішнім переконанням та засадами розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що кредитор ОСОБА_1 до своєї заяви з грошовими вимогами до боржника не долучила до заяви податкову звітність за 2021 рік, посилання на яку міститься в договорі позики від 06.12.2022, не долучила інших доказів які б могли свідчити про фінансову можливість і спроможність надати позику в сумі 1 400 000,00 грн, не надала оригіналів договору позики від 06.12.2022 та розписки від 06.12.2022, долучила лише їх копії, які ставилися під сумнів кредитором ОСОБА_2 , відповідно не надала належних та достовірних доказів про наявність у неї джерел доходів та фінансових можливостей і фактично не довела належними письмовими доказами свою вимогу.
За наведеного колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість вимог кредитора ОСОБА_1 та відмову у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 у сумі 1 400 000, 00 грн, відповідно про скасування ухвали від 08.07.2025 та ухвали від 17.07.2025 в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 у справі № 902/122/25 та стягненні судового збору.
Згідно із п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 та на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 17.07.2025 (в частині визнаних вимог кредитора ОСОБА_1 ) у справі №902/122/25 задоволити.
2. Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 08.07.2025 №902/122/25 скасувати. Прийняти нове рішення. У задоволенні заяви ОСОБА_1 б/н від 20.05.2025 (вх.№01-36/619/25) про визнання грошових вимог у справі №902/122/25 відмовити.
П. 1 ухвали від 17.07.2025 в частині визнання кредиторських вимог ОСОБА_1 у справі № 902/122/25 та стягненні судового збору скасувати. Прийняти в цій частині нове рішення про відмову у визнанні грошових вимог ОСОБА_1 у розмірі 1 400 000,00 грн - боргу.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, встановленому ст. 286-291 ГПК України.
4. Справу №902/122/25 повернути до Господарського суду Вінницької області. 

Повний текст постанови складений "17" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В. 

Суддя   Філіпова Т.Л. 

Суддя   Тимошенко О.М.