ПОСТАНОВА 
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 757/44451/23-к
провадження № 51-3244км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого  ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023100060000974, за обвинуваченням 
ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Болгарія, уродженця м. Перника Республіки Болгарії, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Печерський районний суд м. Києва вироком від 16 лютого 2024 року засудив ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 149 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 КК звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік і поклав обов`язки, передбачені ст. 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
2. За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вербуванні, переміщенні людей з метою експлуатації, з використанням уразливого стану потерпілих, вчинених щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб. 
3. Так, у невстановлений час та місці ОСОБА_8 домовився з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_10 про вербування кількох осіб, переміщення їх до м. Лондона в Англії з метою сексуальної експлуатації. Для цього він 07 квітня 2023 року в період з 16:27 до 19:05, знаючи про перебування ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у скрутному матеріальному становищі, за допомогою месенджера «Телеграм» запропонував кожній із них роботу у сфері надання сексуальних послуг, пообіцявши заробітну плату в розмірі від 800 до 1200 фунтів стерлінгів, і домовився про супроводження їх через державний кордон України. 24 квітня 2023 року о 19:10  ОСОБА_8 зустрівся з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у м. Львові та з метою подальшої сексуальної експлуатації в м. Лондоні автомобілем таксі перемістив їх через державний кордон України в пункті пропуску «Шегині» у Львівській області, після чого його затримали працівники правоохоронних органів.
4. Київський апеляційний суд ухвалою від 16 червня 2025 року вирок щодо ОСОБА_8 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5. Прокурор ОСОБА_7 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого й істотне порушення кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що місцевий суд усупереч вимогам ст. 91 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не встановив усіх обставин, які підлягали доказуванню, не з`ясував обставин кримінального правопорушення і, попри те, що ОСОБА_8 хоча й не заперечував вербування двох дівчат для сексуальної експлуатації, проте фактично не погодився з висунутим обвинуваченням у частині вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, розглянув справу за правилами ч. 3 ст. 349 КПК. При цьому посилається на правову позицію Верховного Суду в постанові від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к про те, що допущене місцевим судом невиправдане спрощення під час формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, та незазначення обставин, які відповідно до ст. 91 КПК підлягають доказуванню, незважаючи на розгляд кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, є підставою для скасування судових рішень. 
6. Крім того, прокурор указує на безпідставне звільнення ОСОБА_8 за ст. 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням і незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна. Вважає, що призначене 
ОСОБА_8 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і є явно несправедливим через м`якість. На думку прокурора, судові рішення не містять ґрунтовних підстав для застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також непризначення йому додаткового покарання, адже він учинив особливо тяжкий корисливий злочин, використовуючи уразливий стан двох дівчат під час війни, перевіз їх за кордон для сексуальної експлуатації. Зауважує, що суд не врахував дійсного рівня суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого. Торгівля людьми є однією з галузей кримінального бізнесу, що розвивається найбільш стрімкими темпами у світі. Цей злочин грубо порушує закріплені та гарантовані Конституцією України права на свободу, честь і гідність людини. Також прокурор наголошує, що в ході судового розгляду не здобуто даних про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання, а щире каяття ОСОБА_8 і визнання вини є лише способом уникнути справедливого покарання.
7. Водночас касатор наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 370, 419 КПК у рішенні не навів переконливих мотивів залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням і непризначення йому конфіскації майна.
Позиції учасників судового провадження
8. Прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргупрокурора ОСОБА_7 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, просив задовольнити її, скасувавши вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 і призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.
9. Захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 вважав, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, просив залишити судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
10. Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
11. При цьому, як визначено у ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
12. За приписами ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
13. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
14. У ході перевірки матеріалів провадження касаційний суд установив, що доводи прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції під час ухвалення вироку, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
15. Вирок відповідає приписам ст. 374 КПК. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення.
16. Частиною 3 ст. 349 КПК передбачено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
17. Як видно із журналу і звукозапису судового засідання, судовий розгляд було здійснено у точній відповідності до вимог закону (т. 1, а. с. 86-88). 
18. Після оголошення прокурором обвинувального акта ОСОБА_8 у судовому засіданні за участю захисника і перекладача підтвердив зрозумілість пред`явленого йому обвинувачення за ч. 2 ст. 149 КК. Також він повністю визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні, підтвердив обставини вчиненого ним злочину, які викладено в обвинувальному акті, вказавши, що всі обставини було встановлено правильно. Крім того, ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому.
19. Суд з`ясував обсяг і порядок дослідження доказів. Прокурор запропонував дослідити письмові докази, які надав суду. Суд дослідив їх у повному обсязі. Обвинувачений погодився з усіма доказами, жодних клопотань і зауважень не мав.
20. На виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК місцевий суд з`ясував у ОСОБА_8 , чи правильно той розуміє суть пред`явленого обвинувачення, з`ясував думку учасників судового провадження стосовно недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, переконався в добровільності такої позиції учасників судового провадження і правильності розуміння ними змісту цих обставин та роз`яснив їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку. На спрощений порядок розгляду кримінального провадження погодилися як сторона обвинувачення, так і сторона захисту.
21. Підстав вважати, що суд першої інстанції допустив порушення вимог ст. 349 КПК, колегія суддів не має.
22. Також не знайшли свого підтвердження доводи прокурора про призначення засудженому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, і про безпідставне звільнення його від відбування цього покарання з випробуванням.
23. Статтею 414 КПК передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
24. Згідно зі ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
25. Як регламентовано ст. 65 КК, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
26. За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
27. Місцевий суд у ході призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, врахував, що засуджений учинивумисне кримінальне правопорушення, яке належить до особливо тяжких, водночас він раніше не судимий, усвідомив протиправність своїх дій і повністю визнав свою вину, має постійне місце проживання. Крім того, ОСОБА_8 щиро розкаявся, що суд небезпідставно урахував як обставину, що пом`якшує покарання. Обставин, які обтяжують покарання, у справі не встановлено. 
28. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування призначеного покарання з установленням іспитового строку і покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК. 
29. Апеляційний суд, розглядаючи справу за апеляційною скаргою прокурора, в якій йшлося про неправильне відображення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та невизнання вини обвинуваченим, що унеможливлювало розгляд справи у спрощеному порядку, допитав обвинуваченого  ОСОБА_8 , заслухав прокурора, перевіривматеріали справи, провів судові дебати та надав обвинуваченому останнє слово. За результатами розгляду колегія суддів апеляційного суду визнала надуманим твердження прокурора про безпідставний розгляд справи районним судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК через те, що ОСОБА_8 не погодився з висунутим обвинуваченням в частині вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_8 ані в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду не заперечував, що перед тим, як домовитися з потерпілими про надання їм допомоги у працевлаштуванні у сфері сексуальних послуг та переміщенні через державний кордон України, він контактував саме з ОСОБА_10 . 
30. Погоджуючись із викладеними у вироку місцевого суду висновками й мотивами прийнятого рішення, апеляційний суд законно та обґрунтовано постановив залишити цей вирок без змін, при цьому констатував, що суд першої інстанції на виконання своїх дискреційних повноважень, дотримуючись принципу верховенства права, урахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності та дійшовши обґрунтованого висновку про можливістьпризначення ОСОБА_8 покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 149 КК, а також його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, звільнив від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК. 
31. Щодо непризначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що конфіскація майна передбачена санкцією ч. 2 ст. 149 КК як альтернативне додаткове покарання, а не обов`язкове, як помилково вважав прокурор, крім того, це додаткове покарання згідно зі ст. 77 КК не може бути призначене в разі звільнення особи від відбування основного покарання з випробуванням.
32. Верховний Суд також не має підстав уважати, що покарання, призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції за ч. 2 ст. 149 КК, суперечить вимогам закону. Місцевий суд дотримався правил статей 50, 65, 75 КК, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. А суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу,  перевірив усі доводи апеляційної скарги, надав на них вичерпні відповіді із зазначенням мотивів, з яких виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими керувався. Ухвала суду апеляційної інстанції є законною та обґрунтованою, адже відповідає приписам статей 370 і 419 КПК.
33. Посилання прокурора на постанову Верховного Суду від 22березня 2018 року у  справі № 521/11693/16-к (провадження № 51-380км17) є недоречним, оскільки в зазначеній постанові встановлено обставини, які не є релевантними тим, що розглядаються в цьому кримінальному провадженні. 
34. Тому касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. Судові рішення стосовно ОСОБА_8 належить залишити без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) залишити без зміни, акасаційну скаргу прокурора  ОСОБА_7 , яка брала участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, - без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3