КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3546/2026
Справа № 758/15988/19

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

25 березня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Захарчук С.С. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти в сумі 64000 доларів США шляхом накладення стягнення на майно згідно положень ст. 1282 ЦК України, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання 3755 доларів США, вартість судової почеркознавчої експертизи 12000 грн. та судовий збір 6909 грн.
Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її сестра ОСОБА_4 , після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 та грошових коштів на банківських рахунків. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є її чоловік ОСОБА_3 .
Вказувала, що 04 вересня 2007 року надала сестрі в борг грошові кошти в сумі 60000 доларів США міжнародним банківським переказом, потім 31 грудня 2007 року нею додатково було надано сестрі ще 24000 доларів США. 31 грудня 2007 року на всю суму боргу 84000 доларів США сестрою було складено боргову розписку, згідно якої вона повинна повернути борг до 01 січня 2018 року.
Зазначала, що 20000 доларів США сестра повернула їй за життя, а 64000 доларів США залишилась винна. Поштовим відправленням з описом 12 грудня 2019 року ОСОБА_1 направила приватному нотаріусу заяву від 14 серпня 2019 року, в якій просила повідомити спадкоємців ОСОБА_4 про вимогу повернути їй борг. Отже, вона є кредитором померлої сестри ОСОБА_4 і її права підлягають захисту в порядку, визначеному ст. 1281, 1282 ЦК України.
Зазначала, що прострочення грошового зобов`язання за договором позики від 31 грудня 2007 року станом на момент подачі позову складає 714 днів, отже 3 % річних від суми боргу складає 3755 доларів США.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на упередженість, незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що на підтвердження позовних вимог нею у відповідності до ч. 3 ст. 102 ЦПК України було надано три висновків експертів з різних установ, які не суперечать один одному і які були проведені за оригіналом боргової розписки. Згідно висновку КНДІСЕ від 20 квітня 2021 року підпис, який міститься у борговій розписці, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів, а рукописний текст і підпис виконані ОСОБА_4 ; згідно висновку експерта Київського НДЕКЦ МВС України від 20 листопада 2020 року, рукописний текст і підпис від імені ОСОБА_4 виконані нею; згідно висновку експертизи № 14859 від 10 грудня 2019 року, проведеної Київським експертно-дослідним центром відповідно до ст. 106 ЦПК України, рукописний текст і підпис від імені ОСОБА_4 виконані нею.
Зазначала, що в оскаржуваному рішенні не тільки не надано оцінки вищезазначеним належним доказам, а й не мотивовано, чому суд не бере їх до уваги. Висновки зроблено державними установами, діючими судовими експертами, які мають відповідні свідоцтва та перебувають в реєстрі судових експертів.
Натомість, відповідачем надано висновок експерта, який проведено не за оригіналом, а за фотокопією боргової розписки; у висновку експерта № 97/20 від 15 жовтня 2020 року, для порівняльного дослідження надано зразки почерку та підписів ОСОБА_4 за 1998, 1980, 1985, 2019, 2014, 2018 роки. Крім того, почеркознавча експертиза відноситься до криміналістичних експертиз, проведення яких доручається тільки атестованим судовим експертам державних установ, а експерт ОСОБА_5 не є працівником державної експертної установи, і свідоцтво анульовано в 2017 році.
Посилалася на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, яке полягає в тому числі у безпідставній відмові в допиті свідків - директора підприємства, на якому ОСОБА_4 працювала багато років, та близьких подруг сестри, яким було відомо про наявність у неї боргу. Судом було відмовлено у допиті свідків з підстав, що такі обставини не підтверджуються показаннями свідків, проте згідно судової практики показами свідків не підтверджуються обставини повернення грошових коштів, а не наявності боргу, який підтверджено письмовими доказами.
Наводила зміст ст. 110 ЦПК України, згідно якої відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні, правові висновки Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2024 року в справі № 520/820/17 щодо мотивації відхилення доказів, яким не було надано оцінки.
Суд, вказуючи в рішенні, що наслідки ухилення від участі в експертизі визначені у ст. 109 ЦПК України, всупереч правовій позиції Верховного Суду в постанові від 21 травня 2025 року у справі № 205/682/22, не робить висновку про те, що ОСОБА_1 ухилилась від участі в експертизі, а зазначає, що вона не надала суду оригінал боргової розписки.
Звертала увагу, що ухвала про призначення експертизи від 21 вересня 2021 року оскаржувалась нею з підстав повної відсутності її мотивованості. Постанова апеляційного суду прийнята 20 грудня 2021 року, а справу призначено до розгляду в квітні 2022 року після початку повномасштабної агресії рф. Її представник деякий час перебувала за межами м. Києва як внутрішньо переміщена особа, про що суду була надана відповідна довідка. Під час перебування на Західній Україні її представник, за проханням ОСОБА_1 , передала оригінал боргової розписки доньці позивача, яка проживає у Варшаві, а пізніше донька передала розписку позивачу до Казахстану. Вже в Казахстані сталася подія, коли у неї на автобусній зупинці було викрадено сумку, в якій перебував оригінал боргової розписки. Даний факт також підтверджується її зверненням до правоохоронних органів, копія якого міститься в матеріалах справи.
Вважала, що аналіз розвитку подій щодо оригіналу розписки, той факт, що вона переживала за єдиний доказ наявності боргу, та враховуючи події в Україні, попросила передати їй оригінал боргової розписки, та подія щодо втрати розписки, що підтверджується відповідними доказами, не може свідчити про ухилення позивача від проведення експертизи. Вона вчиняла свої дії відповідно до законодавства України, а саме надала до справи три висновки експертизи, які було зроблено за оригіналами боргової розписки.
Звертала увагу, що ОСОБА_3 не був присутній при написанні боргової розписки, що відбулось задовго до одруження з ОСОБА_4 , тому його заперечення проти боргу сестри є голослівними.
Вказувала, що в оскаржуваному рішенні має місце порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, яке полягає у порушенні судом принципу повноти та всебічності оцінки всіх доказів, які наявні в матеріалах справи та якими вона обґрунтовувала позовні вимоги.
Вважала, що твердження суду про те, що зі змісту розписки не вбачається того, що померла ОСОБА_4 взяла у позивача грошові кошти у розмірі 60000 доларів США, а потім у розмірі 24000 доларів США у борг, і що у розписці відсутнє зобов`язання ОСОБА_4 повернути грошові кошти саме ОСОБА_1 , є свідомим намаганням спотворити реальний зміст боргової розписки, яку надала їй сестра на підтвердження боргу.
Вказувала, що сама назва документу «боргова розписка» свідчить, що грошові кошти бралися саме в борг, по-друге, в борговій розписці чітко зазначено, що загальну суму боргу 84000 доларів США зобов`язується повернути протягом 10 років до 01 січня 2018 року, по-третє, оригінал боргової розписки надавався трьом експертам, які досліджували його та які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. Отже, на момент звернення до суду оригінал боргової розписки знаходився у позивача, що згідно закону та актуальної судової практики підтверджує наявність боргу. По-четверте, зі змісту боргової розписки зрозуміло, що гроші її сестра повинна була повернути саме їй.
Зазначаючи, що з виписки з валютного рахунку не вбачається, що грошові кошти у вересні 2007 року перераховувались позивачем саме її сестрі, судом було навмисно проігноровано наявність в матеріалах справи довідки Алматинської обласної філії АО «Народний банк Казахстану» від 26 серпня 2019 року № 12-38596, згідно якої ОСОБА_1 04 вересня 2007 року було відправлено міжнародний переказ на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 в сумі 60000 доларів США. Отже, твердження суду про відсутність доказів укладення договору позики у вересня 2007 року на суму 60000 доларів США є хибним.
Вказувала, що твердження суду, що ураховуючи реальність договору позики, копія розписки, складена 31 грудня 2007 року, не може бути доказом підтвердження укладення договору позики у вересні 2007 року, суперечить судовій практиці, а саме правовим висновкам Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року № 448/852/21 про те, що договір позики може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передання коштів у борг.
Підсумовувала, що у рішенні суд проігнорував наявність трьох почеркознавчих експертиз, які підтвердили, що боргову розписку писала саме її сестра, а також проігнорував довідку банку, з якої чітко вбачається дата відправлення позивачем грошових коштів в сумі 60000 доларів США на ім`я спадкодавця.
Вважала, що суд свідомо та упереджено намагався спотворити наявні в матеріалах справи докази, і про упередженість суду вона заявляла у своїй заяві про відвід ще у 2019 році.
Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 712/14562/17, вказувала, що оскільки на момент її звернення до суду боргова розписка знаходилась у неї на руках, це свідчить, що грошові кошти не було їй повернуто.
Зазначала, що керуючись принципом стандарту доказування, три висновки експертів, які не суперечать один одному, проведені за оригіналом боргової розписки, а не за її копією, на відміну від висновку, наданого відповідачем, а також довідка з банківської установи про здійснення ОСОБА_1 банківського переказу в сумі 60000 доларів США на ім`я сестри, а також виписка з банківського рахунку дозволяє дійти висновку, що договір позики скоріше мав місце, аніж ні.
При цьому відповідач, стверджуючи у своєму відзиві, що він довго перебував з сестрою в шлюбі, ОСОБА_4 не працювала і не могла сплачувати борги, йому не відомо було про даний борг, ніяким чином, крім голослівних неправдивих тверджень, не спростував надані нею належні докази наявності боргу.
Зауважувала, що вона надавала гроші в борг ще в 2007 році, а шлюб з відповідачем сестра уклала лише в 2013 році, і в матеріалах справи є відповідь на адвокатський запит, надана директором підприємства, на якому ОСОБА_4 тривалий час пропрацювала бухгалтером.
Звертала увагу на відповідь на адвокатський запит її представника, надану директором ТОВ «Горизонт-СМ», згідно якої представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Клименко І.В. до ТОВ «Горизонт-СМ» з адвокатським запитом від 26 червня 2020 року не зверталась і ніякої відповіді товариство їй не давало. Вона заявляла клопотання про допит директора ТОВ «Горизонт-СМ» для підтвердження зазначених фактів, проте дане клопотання судом не було задоволено. Нею також було подано заяву від 20 травня 2021 року про підробку доказів, яка була проігнорована судом.
Отже, судом не було взято до уваги та не надано оцінки факту, що висновок спеціаліста, який надала в матеріали справи представник відповідача, було проведено на підставі зразків, які незрозуміло де були отримані відповідачем, оскільки ТОВ «Горизонт-СМ» надав письмову відповідь, що жодного документа на запит представника відповідача ними не надавалось.
Посилалась на суперечливість позиції суд, який, надаючи аналіз борговій розписці, робить висновок про відсутність правовідносин між нею та ОСОБА_4 за договором позики, однак незважаючи на це, призначає почеркознавчу експертизу для визначення належності підпису.
Вказувала, що відповідач договір позики не оспорював, в тому числі за його безгрошовістю, і презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

25 березня 2026 року до апеляційного суду надано клопотання позивача ОСОБА_1 про допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які можуть підтвердити, що вона надавала своїй покійній сестрі в борг грошові кошти в розмірі 64000 доларів США. Обґрунтовуючи подання клопотання на стадії апеляційного перегляду, ОСОБА_1 зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про допит свідків, чим порушив порядок вирішення питання про докази.
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені клопотання особи, яка подала скаргу.
Згідно п. 6 ч. 1 ст. 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду за клопотанням сторін та інших учасників справи вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача.

Так, апеляційний суд враховує, що 20 травня 2021 року позивачем ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 було подано заяву про допит свідків, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були близькими подругами померлої ОСОБА_4 , а також ОСОБА_9 , який був керівником підприємства, на якому ОСОБА_4 пропрацювала більше 15 років, яким було відомо, що спадкодавець ОСОБА_4 брала у ОСОБА_1 кошти в борг та не повернула (а. с. 196 т. 1). 
Зазначене клопотання було поставлено на обговорення в судовому засіданні 17 вересня 2021 року, заслухано думку представника відповідача, яка заперечувала проти його задоволення, та ухвалою, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання було відмовлено (а. с. 202 т. 1).
Таким чином, клопотання позивача про допит свідків було розглянуто і вирішено судом відповідно до вимог ЦПК України і не підлягає повторному розгляду.

Також апеляційний суд враховує, що клопотання про допит свідків подане до апеляційного суду без дотримання порядку і строків, встановлених п. 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України після подання апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене, апеляційним судом було відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків як необґрунтованого.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що згідно боргової розписки, складеної російською мовою, копія якої знаходиться на а. с. 10 т. 1, ОСОБА_4 у вересні 2007 року отримала від своєї сестри ОСОБА_1 , громадянки Казахстану, суму в розмірі 60000 доларів США, 31 грудня 2007 року взяла додатково 24000 доларів США у своєї сестри ОСОБА_1 . Загальну суму боргу 84000 доларів США зобов`язується повернути впродовж 10 років, до 01 січня 2018 року. Розписка датована 31 грудня 2007 року та підписана від імені ОСОБА_4 .
Листом Алматинського обласного філіалу АТ «Народний банк Казахстану» від 26 серпня 2019 року № 12-38596 повідомлено, що 04 вересня 2007 року ОСОБА_1 було відправлено міжнародний переказ на ім`я Olena Barabash в сумі 60000 доларів США, додатково по запиту направлено виписку по рахунку (а. с. 11 т. 1).
Згідно виписки АТ «Народний банк Казахстану» по рахунку ОСОБА_1 за період з 04 вересня 2007 року по 31 грудня 2013 року, 04 вересня 2007 року ОСОБА_1 було відправлено грошові кошти в розмірі 60200 доларів США (а. с. 12 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 26 т. 2), спадкоємцем першої черги за законом після її смерті є чоловік ОСОБА_3 , з яким ОСОБА_4 зареєструвала шлюб 30 листопада 2013 року (а. с. 28 т. 2) і яким подано заяву про прийняття спадщини 24 червня 2019 року (а. с. 23 т. 2).
Згідно матеріалів спадкової справи, ОСОБА_4 за життя належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого 16 лютого 2001 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (а. с. 29 т. 2), а також грошові кошти, які знаходяться на рахунках у АТ «Альфа-Банк» (а. с. 47 т. 2), АТ КБ «ПриватБанк» (а. с. 49 т. 2), АТ «Укрексімбанк» (а. с. 51 т. 2).
Згідно звіту про незалежну оцінку майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «Вектор», вартість квартири АДРЕСА_1 станом на дату оцінки 22 травня 2024 року становить 2 754 000 грн. (а. с. 193 т. 2), вартість складання звіту, сплачена позивачем - 1500 грн. (а. с. 191 т. 2).

12 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до компетентних органів із нотаріально посвідченою заявою про прийняття спадщини після смерті сестри ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13 т. 1), а також з нотаріально посвідченою заявою від 14 серпня 2019 року, у якій сповістила, що їй відомо про смерть ОСОБА_4 , та що вона пред`являє вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину після померлої ОСОБА_4 , та просить повернути грошові кошти в сумі, що еквівалентна 64000 долари США, виходячи з встановленого офіційного курсу НБУ (а. с. 14 т. 1).

Судом також встановлено, що згідно висновку № 14859 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, складеного 10 грудня 2019 року ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» за заявою представника позивача ОСОБА_1 , рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 під рукописним записом «Мною написано і подписано собственноручно» у борговій розписці від 31 грудня 2007 року від імені ОСОБА_4 на загальну суму боргу 84000 доларів США виконані ОСОБА_4 (а. с. 15 - 25 т. 1).
Згідно висновку № 5536/5538/21-32 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Падалко О.Ю. у справі № 758/15988/19, складеного КНДІСЕ 20 квітня 2021 року, підпис, який міститься у борговій розписці від 31 грудня 2007 року на загальну суму 84000 доларів США, виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів; рукописний текст, який міститься в борговій розписці від 31 грудня 2007 року на загальну суму 84000 доларів США, який починається: (мовою документа) «Долговая расписка. Я, ОСОБА_4 ...» і закінчується «Мною написано и подписано собственноручно... 31.12.2007», виконаний ОСОБА_4 ; підпис, який міститься у борговій розписці від 31 грудня 2007 року на загальну суму 84000 доларів США, виконаний ОСОБА_4 (а. с. 152 - 162 т. 1).
Згідно висновку № СЕ-19/111-20/52120-ПЧ, складеного КНДЕКЦ МВС України 20 листопада 2020 року за заявою адвоката Падалко О.Ю. у справі № 758/15988/19, рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_4 в борговій розписці від 31 грудня 2007 року на загальну суму 84000 доларів США, виконаний ОСОБА_4 (а. с. 166 - 171 т. 1).

Відповідачем до матеріалів справи долучено висновок експерта № 97/20 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_10 (представника відповідача), складений 15 жовтня 2020 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива», проведеного на підставі технічної копії боргової розписки від імені ОСОБА_4 на загальну суму 84000 доларів США, датованої 31 грудня 2007 року, згідно якого рукописний текст, що починається зі слів «Долговая расписка...» та закінчується рукописним цифровим записом дати «31.12.2007», зображення якого міститься у технічній копії боргової розписки від імені ОСОБА_4 на загальну суму боргу 84000 доларів США, датованої 31 грудня 2007 року, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою; підпис від імені ОСОБА_4 , зображення якого міститься у технічній копії боргової розписки від імені ОСОБА_4 на загальну суму боргу 84000 доларів США, датованої 31 грудня 2007 року, виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 (а. с. 99 - 110 т. 1). 

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив і в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23), від 27 серпня 2025 року у справі № 521/7270/17 (провадження № 61-10858св24), від 16 січня 2026 року у справі № 753/22492/19 (провадження № 61-3520св25)).

За статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції послався на те, що протягом розгляду справи позивачем не був наданий оригінал боргової розписки ні суду для огляду, ні експертній установі для проведення експертизи, відтак оскільки матеріали справи не містять доказів того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, а також доказів передачі коштів із зобов`язанням повернути кошти позивачу, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Для встановлення обставин належності підпису на борговій розписці ОСОБА_4 у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, роз`яснено учасникам справи наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені ст. 109 ЦПК України, однак позивачем не було надано оригіналу розписки ні для проведення експертизи, ні суду для огляду.

Так, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року за заявою представника відповідача було призначено у справі комплексу судову технічну та почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам КНДІСЕ, на вирішення якої поставлено питання: Чи виконано рукописний текст у борговій розписці від 31 грудня 2007 року ОСОБА_4 чи іншою особою? 2) Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у борговій розписці від 31 грудня 2007 року ОСОБА_4 чи іншою особою? Чи виконано рукописний текст у борговій розписці від 31 грудня 2007 року під впливом збиваючих факторів? Чи виконано підпис від імені ОСОБА_4 у борговій розписці від 31 грудня 2007 року під впливом збиваючих факторів? Чи виготовлений рукописний текст у борговій розписці від 31 грудня 2007 року від імені ОСОБА_4 у той час, яким датований документ? В один чи різні періоди часу виконані рукописні тексти в борговій розписці від 31 грудня 2007 року? Чи в один період часу були виконані рукописні текст і підпис у борговій розписці від 31 грудня 2007 року? Чи була боргова розписка від 31 грудня 2007 року штучно зістарена? (а. с. 205 - 206 т. 1).

Ухвала Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2021 року про призначення експертизи оскаржувалась позивачем ОСОБА_1 в апеляційному порядку, проте постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2021 року, яка набрала законної сили, була залишена без змін. 
Апеляційний суд в постанові від 20 грудня 2021 року погодився з висновками суду першої інстанції, що наявність у справі протилежних висновків експертів, що викликають сумніви щодо їх правильності, та з метою з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, а також оскільки відповідачем на вирішення експерта пропонується поставити питання, які відрізняються від досліджених питань у наданих сторонами висновках експертів, наявні правові підстави для задоволення клопотання відповідача та призначення у справі комплексної судової технічної та почеркознавчої експертизи.

Враховуючи наведене, апеляційним судом відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції проігнорував наявність трьох почеркознавчих експертиз, які підтвердили, що боргову розписку писала саме її сестра.

18 січня 2022 року експертною установою повернуто до суду матеріали справи, які були отримані 22 лютого 2022 року (а. с. 11 т. 2) разом із клопотанням, у якому експерт КНДІСЕ просив надати оригінал досліджуваного документу - оригінал боргової розписки, оскільки відповідно до п. 4.3 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, при проведенні судово-технічної та почеркознавчої експертизи досліджуються оригінали документів (а. с. 11 т. 2).
Листом від 20 липня 2022 року КНДІСЕ направило повідомлення про залишення без виконання ухвали суду в зв`язку з відсутністю оригіналу досліджуваного документу (а. с. 79 т. 2).
Для вирішення клопотання експерта на початку травня 2022 року сторони викликались в судове засідання, яке неодноразово відкладалось. Листом від 13 вересня 2023 року представник позивача ОСОБА_2 повідомила суд про відсутність у неї оригіналу боргової розписки, оскільки в кінці травня 2022 року вона виїздила до Польщі та там на прохання позивача передала оригінал розписки знайомому дочки позивача, яка проживає в Польщі. До листа додано копію довідки від 28 березня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_2 , яка фактично проживає/перебуває в АДРЕСА_2 , а також копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, з відміткою про виїзд за межі України 31 травня 2022 року (а. с. 129 - 132 т. 2).
Згідно клопотання представника позивача ОСОБА_2 про долучення доказів від 18 січня 2024 року, 28 листопада 2023 року боргову розписку було викрадено разом із сумкою ОСОБА_1 у м. Алмати Республіки Казахстан на автобусній зупинці, на підтвердження чого нею надається копія заяви ОСОБА_1 про злочин до начальника Управління поліції Алматинського район, копія пояснювальної записки ОСОБА_1 , копія талону-повідомлення на ім`я ОСОБА_1 , копія довідки про прийняття оголошення в газету «Пошук» (а. с. 151 - 163 т. 2), копію витягу з «Юридичної газети» за 26 грудня 2023 року з оголошенням від імені ОСОБА_1 , яка повідомляла про втрату належної їй сумки, її зміст та просила повернути за винагороду (а. с. 177 т. 2).

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2026 року у справі № 127/13441/21 (провадження № 61-6242св24) викладено правовий висновок, згідно якого у частині третій 545 ЦК України передбачено презумпцію належного виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати увагу на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належне виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належного виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України.
Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належне виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належне виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).

Таким чином, враховуючи наведені правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 січня 2026 року у справі № 127/13441/21, з огляду на відсутність у ОСОБА_1 оригіналу розписки від 31 грудня 2007 року, позивачем не спростовано презумпцію належного виконання обов`язку боржником, в зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з правильними в цілому висновками суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову, адже наявність заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 на час ухвалення рішення судом першої інстанції позивачем доведена не була.

Оскільки позивачем не спростовано презумпції належного виконання, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що згідно довідки Алматинської обласної філії АО «Народний банк Казахстану» від 26 серпня 2019 року № 12-38596, ОСОБА_1 04 вересня 2007 року було відправлено міжнародний переказ на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 в сумі 60000 доларів США, і про те, що твердження суду про відсутність доказів укладення договору позики у вересні 2007 року на суму 60000 доларів США є хибним, а також доводи апеляційної скарги, що згідно правових висновків Верховного Суду у постанові від 31 січня 2024 року № 448/852/21 договір позики може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт. 

За даних обставин, доводи апеляційної скарги, зосереджені на доведенні отримання позики ОСОБА_4 від ОСОБА_1 , за недоведеності непогашеного боргу, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову в позові.

Апеляційний суд відхиляє посилання позивача на обставини втрати нею оригіналу боргової розписки, як і доводи позивача, що на час звернення до суду з позовом цей розписка знаходилася у неї згідно контексту трьох почеркознавчих експертиз, проведених на її замовлення, під час проведення яких мав досліджуватися оригінал цього документу, з огляду на те, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і самі по собі доводи про втрату ОСОБА_1 оригіналу боргового документа не є підставою для задоволення позову.

Також апеляційний суд не може погодитися з доводами позивача в апеляційній скарзі, що згідно судової практики показами свідків не підтверджуються лише обставини повернення грошових коштів, натомість наявність боргу може підтверджуватися такими доказами, в зв`язку з чим позивач вважала безпідставною відмову суду першої інстанції в допиті свідків - директора підприємства, на якому ОСОБА_4 працювала багато років, та близькі подруги сестри, яким було відомо про наявність у неї боргу.
Доводи позивача у наведеній частині апеляційної скарги не узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 369/7355/21 (провадження № 61-992св23, згідно яких показаннями свідків не може доводитися факт укладення між сторонами договору позики та виконання зобов`язання за ним.
Оскільки наявність боргу є наслідком саме невиконання зобов`язання за договором позики, доводи апеляційної скарги в цій частині відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані.

Апеляційний суд також не приймає доводи позивача щодо упередженості суду, з огляду на те, що позивач скористалась правом відводу, який було розглянуто судом першої інстанції в передбаченому законом порядку та відмовлено у задоволенні відводу.
Так, 01 березня 2021 року позивачем ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 було подано заяву про відвід головуючого судді Захарчук С.С. (а. с. 134 т. 1), який визнано необґрунтованим ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04 березня 2021 року, головуючим суддею Захарчук С.С. (а. с. 140 т. 1). Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12 березня 2021 року (головуючий суддя Ковбасюк О.О.) встановлено, що позивач пов`язує заявлений відвід із процесуальними діями головуючого, які виразилися у залишенні позовної заяви без руху, у призначенні справи до розгляду всупереч встановленим ЦПК України строкам та відсутністю на інтернет-сайті «Судова влада» відомостей про призначення даної справи до розгляду. У задоволенні заяви про відвід відмовлено з тих підстав, що відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді у інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (а. с. 143 т. 1).
Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.