ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

31 березня 2026 року   місто Чернівці справа №718/2663/25
провадження №22-ц/822/469/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н.К., 
Суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,
відповідач –  ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Мінів О.І.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі по тексту ТОВ «Діджи Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Посилалося на те, що 06 червня 2021 року відповідач ОСОБА_1 розуміючи умови кредитування та з усвідомленням рівня відповідальності, в особистому кабінеті на сайті ТзОВ «Мілоан» подав заяву на отримання кредиту №100560192. Дана заява знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства.
Вказують, що законодавством України передбачено оформлення кредиту онлайн із використанням одноразового пароля, що прирівнюється до підписання договору в паперовій формі власноручним підписом. Оскільки ТОВ «Мілоан» було направлено відповідачу електронне повідомлення (SMS) одноразовий ідентифікатор, при введені якого відповідач підтверджує прийняття умов кредитного договору №100560192 від 02 червня 2021 року, який також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства. Отже, відповідач уклав договір про споживчий кредит № 100560192 від 02 червня 2021 року з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 20 000 гривень.
30 вересня 2021 року згідно умов договору відступлення прав вимоги №09Т, ТОВ «Мілоан» відступило право вимоги за кредитним договором № 100560192 від 02 червня 2021 року на користь ТОВ «Діджи фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи фінанс» набуло права вимоги до відповідача ОСОБА_1 .
Згідно договору відступлення права вимоги сума боргу відповідача перед новим кредитором ТОВ «Діджи фінанс» є обґрунтованою та документально підтвердженою та становить 77 200,00 гривень з яких: заборгованість за тілом кредиту становить 18 000,00 гривень, заборгованість за відсотками становить 57 200,00 гривень, заборгованість за комісійними винагородами становить 2000 гривень.
Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором №100560192 від 02 червня 2021 року, в сумі 77 200,00 грн.
Просили стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №100560192 від 02 червня 2021 року, в сумі 77 200,00 грн., понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року позовні вимоги – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №100560192 від 02 червня 2021 року, в розмірі 75 200 (сімдесят п`ять тисяч двісті) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», судовий збір у розмірі 2 359 (дві тисячі триста п`ятдесят дев`ять) гривень 41 копійка.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
В решті частині позову щодо стягнення 2000,00 грн. комісії відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський О.С. подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду. 
Посилався на те, що позивачем не доведений факт укладення кредитного договору, оскільки відсутні докази, що відповідачу було відправлено проект договору на ознайомлення.
Не надано доказів отримання кредитних коштів, не надано первинних бухгалтерських документів, що містить прізвище відповідача про отримання коштів, не надано доказів що вказана карта НОМЕР_1 належить саме відповідачу.
Позивач не надав жодного іншого належного чи допустимого доказу, який би засвідчував факт видачі кредиту первинним кредитором — ТОВ «МІЛОАН».
ТОВ «МІЛОАН» самостійно, без участі та волевиявлення відповідача, з 17 червня 2021 року почало нараховувати відсотки за іншою ставкою, ніж це передбачено умовами договору.
Додатково компанія зазначає, що договір нібито був пролонгований, у зв`язку з чим відповідачу донарахували чергову комісію за пролонгацію та відсотки за продовжений строк користування кредитом.
Надана позивачем інформація не містить всіх необхідних відомостей, зокрема, ставки процентів, кількості днів прострочення, підсумковий загальний розмір заборгованості, підстави нарахування заборгованості, передбачені законом або умовами договору тощо.
Водночас, відповідно до анкети-заяви на кредит №100560192 від 02 червня 2021 року, дата повернення кредиту - 17 червня 2021 року. Із типової форми договору про споживчий кредит, в редакції від 13 травня 2021 року на сайті ТОВ «МІЛОАН» (https: / /ten.go.ua/), не вбачається терміну (дати) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом.
Таким чином, єдиний документ, який може свідчити про строк договору це анкета- заява. Враховуючи дану обставину, відповідач був нібито змушений сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом в строк до 17 червня 2021 року.
Однак, відомості щодо укладання додаткових угод з приводу пролонгації договору як і самі такі додаткові угоди в матеріалах справи відсутні.
Разом з тим, матеріали справи не містять жодних доказів того, на підставі яких правових чи фактичних обставин ТОВ «МІЛОАН» з 17 червня 2021 року здійснило нарахування інших відсотків та вказало на пролонгацію кредитного договору, у зв`язку з чим було нараховано додаткову комісію за пролонгацію та відсотки за користування кредитними коштами.
Відповідач не подавав жодних заяв, повідомлень чи інших документів, які б свідчили про його волевиявлення щодо пролонгації кредитного договору, а також не вчиняв дій, які могли б розцінюватися як згода на зміну строку дії договору чи умов кредитування.
За відсутності належних і допустимих доказів волевиявлення відповідача на пролонгацію договору, нарахування додаткових платежів та відсотків є безпідставним, а висновки суду першої інстанції з цього приводу — такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам Закону.
Таким чином, фактичне надання відповідачу грошових коштів належним чином перед судом не доведено, окрім того наявний факт порушення нарахування відсотків, які є фактично нараховані після закінчення дії договору. Зазначене також не було взято до уваги судом першої інстанції.
Анкета-заява та розрахунок заборгованості не є доказами укладення договору. 
Суд неправильно застосував положення Закону України «Про електронну комерцію», не встановив: чи був надісланий БМБ-код; чи вводив його саме відповідач; хто та коли заходив в особистий електронний кабінет відповідача; ІР-адресу, пристрій, логи авторизації; факт волевиявлення відповідача.
Доказів накладення відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором у визначеним Законом про електронну комерцію спосіб матеріали справи не містять.
Відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , проценти за користування кредитом встановлено у розмірі 1% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування, що еквівалентно 365% річних. При цьому п. 1.6 договору передбачає так звану «стандартну (базову) ставку» — 5% на день, що еквівалентно 1 825% річних, яка застосовується у разі пролонгацій.
Однак, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до пункту 17 Розділу IV ''Прикінцеві та перехідні положення" Закону про споживче кредитування тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто до 20 серпня 2024 року включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22.04.2024 включно); протягом наступних 120 днів -1,5 % (з 23.04.2024 до 20.08.2024 включно).
Таким чином, нарахована сума заборгованості за процентами в розмірі 57 200 грн. визначена невірно та має бути суттєво нижчою.
Також вважає заявлені позивачем судові витрати завищеними. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності та значимості таких дій у справі, вважає, що заявлена у позовній заяві сума судових витрат не є співмірною з даним типом справ, а тому вона підлягає суттєвому зниженню.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Кредитний договір який був підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, свідчить про укладання між сторонами даного правочину та, у відповідності до п. 5.1 Договору про споживчий кредит № 100560192 від 02 червня 2021 року включає в себе і підтвердження ознайомлення ОСОБА_1 з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому, до укладення Договору отримання його проекту, та підтвердження, що він ознайомлений, погоджується з усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, і зобов`язується неухильно дотримуватись умов Кредитного договору та Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством, що розміщені на сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору. Умови цього Договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану.
Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.
ТОВ «МІЛОАН» на виконання умов договору про споживчий кредит №100560192 від 02.06.2021 перерахувало відповідачу кредитні кошти на картковий рахунок № НОМЕР_2 в сумі 20000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №28268126 від 02.06.2021, копія якого знаходиться в матеріалах справи. 
Такі умови перерахування коштів було погоджено сторонами при укладенні кредитного договору.
Як вбачається із наданих Акціонерним товариством «Універсал Банк» на виконання ухвали суду про витребування доказів, листі та виписці по рахунку, картка з номером НОМЕР_3 емітована цим банком на ім`я відповідача. 
Перші шість та останні чотири цифр відповідають номеру зазначеному у платіжному дорученні №28268126 від 02.06.2021, відповідно до якого здійснювалося перерахування кредитних коштів відповідачу.
Згідно із випискою наданою АТ «Універсал Банк» по рахунку відповідача 02 червня 2021 року йому були зараховані кредитні кошти в розмірі 20000 грн, що відповідає п. 1.2. Кредитного договору.
Також, вказані кошти були зараховані в той самий час коли відповідачем був підписаний Договір про споживчий кредит №100560192 від 02.06.2021.
Таким чином наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт укладення 02.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 . Договору про споживчий кредит №100560192 та отримання відповідачем кредитних коштів за цим договором в розмірі 20000 грн., які були зараховані на його картковий рахунок.
Пунктом 2.4.2 договору передбачено, що у випадку, якщо станом на дату закінчення строку кредитування (настання дати повернення кредиту) будуть існувати будь-які боргові зобов`язання Позичальника за цим Договором, в тому числі, але не виключно, плата за кредит, пеня та/або інші платежі на користь Кредитодавця встановлені умовами цього Договору, то така заборгованість повинна бути сплачена Позичальником одночасно з поверненням кредиту в термін, передбачений п.1.4. Договору або у дату завершення періоду пролонгації. Якщо заборгованість не буде погашена після завершення строку кредитування визначеного згідно п.1.3 та п.2.3 цього Договору, виконання зобов`язань зі сплати платежів вважається простроченим Позичальником та передбачає настання наслідків обумовлених розділом 4 , п.3.2.5 Договору.
У п. 2.3.1. Кредитного договору передбачена можливість продовження вказаного в п. 1.3 Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах.
Згідно з пунктом 2.3.1.2. Договору про споживчий кредит № 100560192 від 02.06.2021, Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. 
У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Отже Кредитним договором № 100560192 від 02.06.2021 передбачена можливість продовження строку кредитування на пільгових або на стандартних (базових) умовах.
Кредит Відповідачу надавався строком на 15 днів з 02.06.2021 (строк кредитування) (пункт 1.3. Договору), термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу) – 17.06.2021 (пункт 1.4. Договору). За цей період проценти за користування кредитом становили 1,25 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (200,00 грн на день).
Зазначені обставини свідчать про те, що умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування та умови і строк нарахування процентів за користування кредитом.
Відповідно до пункту 2.4.1 позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну передбаченого п. 1.4. Договору (у даному випадку 17.06.2021), а у випадку пролонгації – не пізніше дати завершення періоду на який продовжено строк кредитування.
Тобто у даному випадку кожен день автопролонгації є новою датою повернення кредиту.
Відповідач 17.06.2021 кредит не повернув, а продовжив користуватися кредитними коштами, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних (базових) умовах з наступного дня, тобто з 18.06.2021 по 22.06.2021 відповідно до п. п. 2.3.1.2., 1.6. Договору відповідачу нараховувалися відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 5% відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Так 22.06.2021 відповідач здійснив часткове погашення кредиту, відсотків та сплатив комісію за пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах, що передбачено п. п. 1.5.2., 2.3.1.1. Договору, у зв`язку із чим у періоди з 23.06.2021-07.07.2021 нарахування відсотків за користування кредитними коштами на залишок кредиту здійснювалося на пільгових умовах.
Разом із тим, відповідач під час дії пролонгації строку кредитування на пільгових умовах кредитні кошти не повернув, після закінчення цього періоду продовжував користуватися кредитом, що свідчить про пролонгацію строку кредитування на стандартних (базових) умовах, у зв`язку із чим у період з 08.07.2021 – 31.08.2021 відсотки за користування кредитними коштами від фактичного залишку кредиту Кредитодавцем нараховувалися на підставі п. 1.6., п. 2.3.1.2. Договору.
Отже, на відміну від продовження (пролонгації) строку кредитування на пільгових умовах, продовження строку кредитування на стандартних (базових) умовах з процентною ставкою 5% не передбачало вчинення від позичальника певних дій, окрім як самого факту продовження користування кредитними коштами.
З викладеного позивач вважає, що у спірному випадку строк кредитування пролонговувався на стандартних (базових) умовах та максимально міг бути продовженим на цих умовах на 60 днів.
Крім того відповідач вчиняв дії для пролонгації строку кредитування на пільгових умовах у зв`язку із чим сплачував комісію.
Крім того, звертає увагу що наведені в апеляційній скарзі пункти кредитного договору 2.3.1, 2.3.2, 2.3. не відповідають ані змісту укладеного між сторонами правочину Договору про споживчий кредит №100560192 від 02.06.2021, ані змісту типової форм договору про споживчий кредит, в редакції від 13.05.2021 року, що розміщена на сайті кредитодавця (https://tengo.ua/).
Витрати заявлені апелянтом є явно завищеними та неспівмірними зі складністю справи і просив відмовити ОСОБА_1 у стягненні із ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» на його користь судових витрат.
Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн, понесені за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в частині відмовлених вимог рішення не переглядається.

Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що з анкети-заяви на кредит №100560192 від 02 червня 2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Мілоан» про надання йому кредиту у сумі 20 000,00 гривень (а.с.10).
Згідно копії договору про споживчий кредит №100560192, який укладено від 02 червня 2021 року о 16:28 год., слідує, що між ТОВ «Мілоан» в особі генерального директора ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір з якого кредитодавець зобов`язався передати грошові кошти позичальнику у сумі 20 000,00 гривень строком на 15 днів термін повернення 17 червня 2021 року.
Відповідно до п.п.1.1. Кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим Договором, на строк визначений п.1.3. Договору надати Позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.1.2. Договору (далі кредит), а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п.1.4. Договору та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором. Кредит надається з метою задоволення потреб Позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. 
Відповідно до п.п.1.2. Сума (загальний розмір) кредиту становить 20 000.00 гривень.
Відповідно до п.п.1.4. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 17.06.2021.
Відповідно до п.п.1.5.1. Комісія за надання кредиту: 2 000.00 грн., яка нараховується за ставкою 10.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Відповідно до п.п.1.5.2. Проценти за користування кредитом: 3 000.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.
Відповідно до п.5.1 позичальник підтверджує, що: до укладення цього договору ознайомився з наявними схемами кредитування, отримав у письмовій формі (у вигляді електронного документа розміщеного в особистому кабінеті) паспорт споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною цього Договору, з інформацією передбаченою ч.2, 3 ст.9 ЗУ «Про споживче кредитування»; до укладення договору отримав проект цього договору разом з додатками (в електронному вигляді в особистому кабінеті), ознайомився з усіма його умовами (у т.ч. викладеними у п.6.3) та правилами, що розміщені на веб-сайті Товариства та є невід`ємною частиною цього Договору; умови договору йому зрозумілі та він підтверджує, що договір адаптовано до його потреб та фінансового стану.
З копії паспорта споживача кредиту №100560192 слідує, що відповідачу було відомо умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформацію щодо орієнтованої реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, додаткову інформацію та інші важливі аспекти (а.с.19-20 на звороті).
Додатком №1 до договору про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року визначено графік платежів за договором про споживчий кредит № 100560192 від 02 червня 2021 року (а.с.19).
З копії платіжного доручення №28268126 від 02 червня 2021 року вбачається, що ТОВ «Мілоан» перерахувало відповідачу ОСОБА_1 20 000 гривень, призначення платежу: кошти згідно договору 100560192 на кредитний рахунок № НОМЕР_4 (а.с.32)
Відповідно до копії договору факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року слідує, що ТОВ «Діджи Фінанс» в особі директора Лукаш О.А. та ТОВ «Мілоан» в особі директора Вініченко О.В. уклали договір факторингу, відповідно до умов якого, ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги та становиться кредитором (а.с.21-23).
Як вбачається з копій платіжних інструкцій, ТОВ «Діджи фінанс» перерахувала грошові кошти ТзОВ «Мілоан» згідно договору відступлення прав вимоги № 09Т від 30.09.2021 (а.с.37-44).
Згідно витягу з додатку до договору факторингу №09Т від 30 вересня 2021 року залишок боргу ОСОБА_1 за кредитним договором №100560192 від 02 червня 2021 року на момент відступлення права вимоги, становить 77 200,00 гривні (а.с.12).
Таким чином, ТОВ «Діджи фінанс», набуло право грошової вимоги до відповідача.
Відповідно до запитуваної інформації, яка скерована на адресу суду 19 листопада 2025 року, на ім`я ОСОБА_1 , кошти зараховувались не по реквізитах, а через платіжну систему. Направлено виписку про рух коштів по картці № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 в період з 02 червня 2021 року по 05 червня 2021 року, якою підтверджено факт зарахування на вказану картку коштів в сумі 20 000,00 грн. 02 червня 2025 року о 16:29 год. (а.с.104-108).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи оскаржуване у даній справі рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що підписуючи кредитний договір №100560192 від 02 червня 2021 року, та паспорт споживчого кредиту електронним підписом одноразовим ідентифікатором, у якому зазначені сума кредиту, строки його повернення а також вказані відсотки за користування кредитом, відповідач погодився із вказаними умовами договору та розміром відсоткової ставки, тому зобов`язаний його виконувати в повному обсязі. Жодних порушень нарахувань чи неправильності вказаного розміру заборгованості щодо нарахованих відсотків за користування кредитом, судом не встановлено.
Однак, враховуючи нікчемність договору між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 про споживчий кредит від 02 червня 2021 року № 100560192 в частині комісії, пов`язаної з наданням кредиту в розмірі 10% від суми кредиту, що становить 2 000 грн, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 комісії в сумі 2 000 грн.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів
Згідно з положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
В силу ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.1 ст.1046 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Згідно з визначенням одноразового ідентифікатора, наведеного у п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з абз.2 ч.2 ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі №761/35556/14 зроблено висновок, що «невід`ємною складовою правильної правової кваліфікації судами спірних договірних відносин є визначення правової природи договору, який є основою їх виникнення. Виходячи зі змісту статті 640 ЦК України, залежно від моменту виникнення цивільних прав і обов`язків у сторін договору, законодавець розрізняє договори консенсуальні і реальні. Консенсуальний договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Щодо реальних договорів, для укладення яких, крім згоди сторін, вимагається передання майна або вчинення іншої дії, частина друга статті 640 ЦК України передбачає правило, за яким договір вважається укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України кредитний договір - це договір, за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір за своєю юридичною природою є консенсуальним».
У справі, яка переглядається, встановлено, що 02 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит №100560192 в електронному вигляді, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 20 000 грн на строк кредитування 15 днів та зобов`язався повернути кошти та сплатити відсотки у розмірі 3000 грн., які нараховуються за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.5.2 договору).
Підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взявши на себе відповідні зобов`язання.
Відповідно до Закону договори вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеному у письмовій формі, та укладення цих договорів у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №100560192 від 02 червня 2021 року в електронній формі.
Відповідно до п.п.1.4. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 17.06.2021.
Додатком №1 до договору про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року визначено графік платежів за договором про споживчий кредит № 100560192 від 02 червня 2021 року (а.с.19).
На виконання умов договору ТОВ «Мілоан» 02 червня 2021 року перерахувало на картковий рахунок № НОМЕР_4 кошти в розмірі 20 000 грн. згідно з договором №100560192, що підтверджується платіжним дорученням №28268126 від 02 червня 2021 року (а.с.32).
Пунктом 10 Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про додаткові вимоги до договорів не банківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит)» від 03 листопада 2021 року № 113 передбачено, що договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ НОМЕР_5 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу)
Відповідачем при оформленні заявки було зазначено повний номер картки (електронного платіжного засобу), але відповідно до вищенаведеного Положення позивач не може повністю зазначати та зберігати у документах номер особистого електронного платіжного засобу відповідача. Отже, на підтвердження перерахування відповідачу коштів, до суду надано платіжне доручення про перерахування суми кредиту.
Колегія суддів враховує, що первинні банківські документи по рахунку клієнта належать до інформації, що є банківською таємницею, порядок розкриття якої визначений законом.
ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» не є банківськими установами в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність». Отже, позивач не відкриває рахунки, а здійснює послуги з переказу коштів без відкриття рахунку. Оскільки ТОВ «Діджи Фінанс» є фінансовою установою, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, відповідно надати будь-який первинний бухгалтерський документ стосовно рахунку відповідача фінансова установа не може, оскільки не володіє такою інформацією.
Надаючи правову оцінку зазначеному, колегія суддів вважає доведеним факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, що також підтверджується витягом про рух коштів.
Доводи апелянта про не укладення договору та не отримання коштів є безпідставними та не доведеними, оскільки відповідно до запитуваної інформації, яка скерована на адресу суду 19 листопада 2025 року, на ім`я ОСОБА_1 , кошти зараховувались не по реквізитах, а через платіжну систему. Направлено виписку про рух коштів по картці № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 в період з 02 червня 2021 року по 05 червня 2021 року, якою підтверджено факт зарахування на вказану картку коштів в сумі 20 000,00 грн. 02 червня 2025 року о 16:29 год. (а.с.104-108).
Доказів протилежного матеріали справи не містять, як з приводу укладення договорів, так і належності відповідачу карткового рахунку, зазначеного номеру телефону чи ненадходження на нього смс-кодів, а також отримання зазначених коштів, тобто не спростовано відповідачем, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18; від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19; від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19 і від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19.
За вказаних обставин, колегія суддів вважає доведеним та обґрунтованим наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18 000 грн.

Щодо набуття позивачем прав вимоги
За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до копії договору факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року слідує, що ТОВ «Діджи Фінанс» в особі директора Лукаш О.А. та ТОВ «Мілоан» в особі директора Вініченко О.В. уклали договір факторингу, відповідно до умов якого, ТОВ «Мілоан» передає (відступає) ТОВ «Діджи Фінанс» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрах прав вимоги та становиться кредитором (а.с.21-23).
Як вбачається з копій платіжних інструкцій, ТОВ «Діджи фінанс» перерахувала грошові кошти ТзОВ «Мілоан» згідно договору відступлення прав вимоги № 09Т від 30.09.2021 (а.с.37-44).
Згідно витягу з додатку до договору факторингу №09Т від 30 вересня 2021 року залишок боргу ОСОБА_1 за кредитним договором №100560192 від 02 червня 2021 року на момент відступлення права вимоги, становить 77 200,00 гривні (а.с.12).
Таким чином, ТОВ «Діджи фінанс», набуло право грошової вимоги до відповідача.

Щодо стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитом
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Тобто позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.
Отже, позичальник отримує "чужі" грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.
Поняття "користування кредитом" є окремим випадком "користування чужими коштами". Термін "користування чужими коштами" Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).
Термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).
Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.
Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.
Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.
Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.
Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за "користування кредитом", сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання.
Щодо нарахування процентів на підставі статті 625 ЦК України Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 дійшла наступних висновків.
Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.
Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).
Також Велика Палата Верховного Суду зауважила, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).
При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за "користування кредитом" (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за "користування кредитом", до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).
Водночас, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на сталості підходу до вирішення питання щодо нарахування процентів за "користування кредитом", сформульованого у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та підтвердженого у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 зауважила, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.
Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.
У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.
У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.
Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.
Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 звернула увагу, що для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (п. 122, 123).
З умов договору про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року вбачається, що відповідно до п. 1.5.2 кредитного договору передбачено, що проценти за користування кредитом: 3000,00 грн., які нараховуються за ставкою 1.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. 
Згідно п.1.3. договору кредит надається строком на 15 днів з 02 червня 2021 року. 
Відповідно до п.п.1.4. Термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 17.06.2021.
П.п.2.2.2. Нарахування Кредитодавцем відсотків за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 Договору.
П.п.2.2.3. Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована Позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 Договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної(базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. Договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Якщо розмір зобов`язань Позичальника зі сплати процентів протягом первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах є меншим ніж заборгованість зі сплати процентів за аналогічний строк кредитування, що продовжений на стандартних (базових) умовах, це означає, що протягом первісного строку кредитування та/або в період пролонгації на пільгових умовах Позичальнику була надана знижка, що дорівнює різниці між стандартною (базовою) ставкою встановленою п.1.6 та процентною ставкою визначеною п.1.5.2 Договору. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено Товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди Позичальника.
Відповідно до п.п.2.3.1.2. Пролонгація на стандартних (базових) умовах: Позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли Позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування Позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Якщо Позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору.
Тобто між сторонами були погоджені умови кредитного договору, відповідно до якого кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише 15 днів, починаючи з дня укладення договору. Даним договором не передбачено нараховування відсотків після закінчення терміну дії договору, який складає 15 днів. 
Належних доказів того, що ОСОБА_1 як позичальник вчинив певні дії, які б об`єктивно свідчили б про його добру волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту, зокрема сплатив відповідну комісію, як це передбачено умовами п. 2.2.1. договору, позивачем суду не надано.
Аргументи позивача про те, що за умовами кредитного договору сторони передбачили порядок продовження строку кредитування, а також погодили умови і строк нарахування процентів за користування кредитом, є безпідставними, оскільки право ТОВ «Мілоан» нараховувати передбачені указаним договором проценти за користування кредитом припинилося 17 червня 2021 року, у зв`язку із чим з цієї дати права та інтереси кредитодавця забезпечувалися положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, сплата процентів, передбачених договором, за користування кредитними коштами може випливати лише з правомірного їх користування, а відповідальність за неправомірне користування кредитними коштами знаходиться у статті 625 ЦК України.
У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сума кредиту та процентів належить до основного зобов`язання у кредитних відносинах.
Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення строків, визначених у договорі про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року, відповідач не повернув грошові кошти та не сплатив проценти за користування ними.
У подальшому ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» право вимоги до відповідача за договором про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року.
Доводи позивача про те, що відбулася автоматична пролонгація договору на 60 днів за підвищеною ставкою 5% (п. 1.6 Договору) виключно через факт неповернення коштів, суперечать природі договору споживчого кредитування та вимогам закону. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів (зокрема, акцептованих додаткових угод, доказів сплати комісій за пролонгацію тощо), які б свідчили про волевиявлення позичальника (апелянта) на продовження строку дії договору після 17 червня 2021 року на нових, значно гірших умовах. Сам лише факт прострочення повернення кредиту не може вважатися згодою на продовження строку користування ним.
Позивач посилається на те, що відповідач продовжив користуватися кредитними коштами та 22 червня 2021 року відповідач здійснив часткове погашення кредиту, відсотків та сплатив комісію за пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах, однак вказане не підтверджується матеріалами справи, доказів того що відповідач здійснив часткове погашення кредиту немає, в матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за кредитним договором.
Оскільки позивач заявив вимогу саме про стягнення процентів за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України), а не штрафних санкцій чи 3% річних та інфляційних втрат (ст. 625 ЦК України), нарахування процентів за період після 17 червня 2021 року є безпідставним. 
Суд першої інстанції помилково ототожнив факт неповернення коштів із волевиявленням сторін на продовження строку кредитування, застосувавши умови щодо надвисокої процентної ставки, яка за своєю правовою природою у позадоговірний період є заходом відповідальності, вимога про застосування якого не заявлялася.
З огляду на викладене, стягненню підлягають лише проценти, нараховані в межах погодженого строку (15 днів) за ставкою 1.00%, що становить 3000 грн.
Рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення 2000 грн. комісії не оскаржується, а тому в цій частині і не переглядається.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» суми заборгованості за договором про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року за тілом кредиту у розмірі 18 000 грн, заборгованості за відсотками у розмірі 3000 грн., що разом становить 21 000 грн.
З огляду на викладене, висновки суду в частині розміру заборгованості за відсотками, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України є підставою до зміни судового рішення у вказаній частині. 

Щодо розподілу судових витрат понесених в суді першої та апеляційної інстанціях
У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України зазначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом частин першої, п. 1, 2 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).
Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22). 
Зазначена правова позиціє є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що при подачі позовної заяви ТОВ «Діджи Фінанс» просило стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.
На підтвердження понесення таких витрат позивач надав договір про надання правової допомоги №01-05/05 від 05 травня 2025 року, укладений між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Кубрак О.О.; додаткову угоду №768 від 31 липня 2025 року до Договору №01-05/05 про надання правової допомоги від 05 травня 2025 року; акт надання послуг №768 від 31 липня 2025 року; детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Кубраком О.О. необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» щодо стягнення кредитної заборгованості; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Кубрак О.О. (а.с.9, 14, 28-30, 31).
Відповідача у даній справі представляв адвокат Венерський О.С. на підставі ордеру від 08 жовтня 2025 року №1123098 (а.с.71)
У відзиві на позов відповідач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський О.С. вказав, що заявлені позивачем витрати є не співмірними з даною справою, просили відмовити позивачу у стягненні таких витрат. Також заявили, що орієнтовний розмір витрат які відповідач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи складає 12800 грн. Докази понесених ними витрат будуть надані відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України (а.с.63-70).
У відповіді на відзив позивач просив відмовити в стягненні витрат на правову допомогу заявлених відповідачем, оскільки справа відноситься до малозначної справи (а.с.86). 
Доказів понесених судових витрат в суді першої інстанції відповідачем та його представником до закінчення судових дебатів та протягом п`яти днів після розгляду справи не надано. 
В поданій апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський О.С. вказав, що відповідач поніс судові витрати за подання апеляційної скарги у розмірі 10376,40 грн., які він просив стягнути з позивача.
На підтвердження понесення таких витрат відповідач надав звіт (акт) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції від 12 січня 2026 року, а саме за написання апеляційної скарги затрачений час три години, вартістю 10376,40 грн. (а.с.146).
Згідно витягу з договору №278/25 від 07 жовтня 2025 року укладеного між ОСОБА_1 та АО «Вектор Права» в особі керуючого партнера Венерського О.С., вбачається, що винагорода за послуги визначається в межах 40 відсотків розміру місячної мінімальної заробітної плати встановленої на 1 січня поточного року за годину роботи адвоката (а.с.72).
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» просили стягнути з відповідача судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції за написання відзиву на апеляційну скаргу у розмірі 2 000 грн. 
На підтвердження понесення таких витрат ТОВ «Діджи Фінанс» надав копію договору про надання правової допомоги № 42649746 - АБ від 05 січня 2026 року; копія детального опису робіт виконаних адвокатом від 05 січня 2026 року; додаткову угоду до основного договору про надання правової допомоги від 20 лютого 2026 року №100560192; акт про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 20 лютого 2026 року. 
Також у поданому відзиві позивач просив відмовити у стягненні витрат на правову допомогу заявлених відповідачем в апеляційній скарзі, посилаючись на неспівмірність таких витрат зі складністю даної справи. 
Відповідач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Венерський О.С. 11 березня 2026 року звернувся до апеляційного суду із додатковими поясненнями, де вказав, що доводи позивача про неспівмірність понесених витрат в суді апеляційної інстанції є безпідставними, просили стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 10376,40 грн. 
Розглядаючи подані сторонами заяви про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження №12-171гс19) зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у т.ч., але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо» (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22).
У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), а також у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
З урахуванням пункту 3 частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Колегія суддів, вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт в суді першої та апеляційної інстанціях на загальну суму 7000 грн.
Щодо заявлених відповідачем витрат на правову допомогу понесених за подання та складання апеляційної скарги, колегія суддів оцінивши складність справи, суть спору, характер та обсяг наданих послуг адвоката (їх дійсність), а також необхідність вчинення процесуальних дій та їх значущість, приходить до висновку про часткове задоволення заяви про стягнення витрат на правову допомогу на суму 8000 грн.
Позивач ТОВ «Діджи Фінанс» в поданому позові просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 77200 грн.
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме на суму 21000 грн., що складає 27,20% від ціни позову (21000 : 77200 х 100).
Враховуючи викладене, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача витрати на правову допомогу понесені в суді першої та апеляційної інстанціях пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог в сумі 1904 грн. (7000 грн. х 27,20%). 
З позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог в сумі 5824 грн. (8000 грн. х 72,80%). 
За подання в електронній формі позовної заяви у цій справі ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у встановленому законом порядку та розмірі сплачено судовий збір у сумі 2 422, 40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією від 05 вересня 2025 року (а.с.34).
За подачу апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 3633,60 грн. (а.с.149).
З урахуванням викладеного з відповідача на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» пропорційно до задоволених позовних вимог підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 658,89 грн. (2 422,40 х 27,20%).
З позивача на користь відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 2645,26 грн. (3633,60 х 72,80%).
Отож, загальна сума судових витрат яку поніс позивач у даній справі становить 2562,89 грн. (1904 + 658,89).
Загальна сума судових витрат яку поніс відповідач у даній справі становить 8469,26 грн. (5824 + 2645,26).
Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Отже, слід провести взаємозалік судових витрат у справі та стягнути з позивача ТОВ «Діджи Фінанс» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях в розмірі - 5906,37 грн. (8469,26 – 2562,89).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення слід змінити. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково. 
Змінити мотивувальну частину Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року в частині, що оскаржується відповідно до змісту цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 10 грудня 2025 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованості змінити, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит №100560192 від 02 червня 2021 року у сумі 21 000 (двадцять одну тисячу) гривень, з яких: 18 000 грн. – заборгованість за тілом кредиту; 3000 грн. - заборгованість за відсотками».
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на користь ОСОБА_1 судові витрати за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 5906,37 гривні.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О. О. Одинак