справа № 619/3651/25
провадження № 2/619/64/26

РІШЕННЯ
іменем України
03 квітня 2026 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області	
у складі	головуючого – судді	Болибока Є.А.	
за участю 	секретаря судового засідання	Ломанової І.А.	

Справа № 619/3651/25
Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 ; 
відповідач: ОСОБА_2 ; 
відповідач: ОСОБА_3 ;
відповідач: ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
відповідач: ОСОБА_8 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
представник відповідачів: адвокат Жукова В.М.;
третя особа: приватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Коробець Олена Миколаївна;
третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської міської ради.
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження позов про визнання правочинів недійсними.
Стислий виклад позиції сторін.
26 червня 2025 року ОСОБА_9 , в особі представника адвоката Ніколаєва В.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у якому просив визнати недійсними:
- договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , від 20 липня 2020 року, який укладений між ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1990.
- договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 від 07 серпня 2020 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 2292.
В обґрунтування позову ОСОБА_9 зазначив, що 15 березня 2017 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_2 , було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_2 надав власноручно складену ним розписку, згідно умов якого ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 15 000,00 доларів США з кінцевимтерміном погашення - не пізніше 15 червня 2017 року. До 16 червня 2017 року відповідач ОСОБА_2 грошові кошти не повернув, чим було допущено прострочення боржника. У подальшому, 02 серпня 2018 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_14 було укладено договір про відступлення права вимоги, в зв`язку з чим ОСОБА_1 став новим кредитором боржника ОСОБА_2 у вказаному зобов`язанні. 05 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дергачівського районного суду Харківської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 619/3555/18). Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року у вказаній справі було задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року в розмірі 418 278,00 грн, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 грн. Зазначене судове рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень було оприлюднено 06 липня 2020 року, про що свідчить роздруківка із офіційного інтернет сайту судової влади України. 
20 липня 2020 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з однієї сторони, як дарувальниками, та ОСОБА_4 , з іншої сторони, як набувачем, було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим номером 1990, відповідно до умов якого дарувальники передали, а обдаровувана отримала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , 1/3 частки якої належала боржнику ОСОБА_2 . При цьому слід звернути увагу суду на те, що ОСОБА_4 є дочкою ОСОБА_13 та ОСОБА_3 і рідною сестрою відповідача ОСОБА_2 .
У подальшому, 07 серпня 2020 року між ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , (обдаровувані) було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим номером № 2292, відповідно до умов якого неповнолітні діти дарувальника ОСОБА_4 та представника обдаровуваних ОСОБА_8 отримали у спільну часткову власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 .
Указані особи є близькими родичами, уклали договори між собою з єдиною метою приховати частку боржника ОСОБА_2 у спільній квартирі для неможливості звернення на неї стягнення. Оскільки ОСОБА_2 із відкритих джерел дізнавшись про те, що з нього в подальшому може бути стягнута заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на його частку в спільному майні - 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , а тому приблизно через два тижні після отримання відомостей про рішення Верховного Суду від 01 липня 2020 року, ОСОБА_2 та його батьки, з метою приховання майна від стягнення, створили ряд перешкод кредитору для звернення стягнення на майно, в тому числі шляхом укладення договору дарування від 20 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1990, згідно умов якого сестра боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 стала власником квартири АДРЕСА_1 . У подальшому, з метою створення неправомірних перешкод ОСОБА_9 для звернення стягнення на частку ОСОБА_2 , ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру своїм неповнолітнім дітям - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уклавши договір дарування від 07 серпня 2020 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2292.
В подальшому, 24 липня 2020 року ОСОБА_9 отримав виконавчі листи для примусового виконання рішення Верховного Суду від 01 липня 2020 року та 27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. були відкриті 2 виконавчі провадження за цими виконавчими листами та розпочато процедуру виконання. У процесі виконання рішення Верховного Суду у справі № 619/3555/18 ОСОБА_9 стало відомо про укладення договору дарування від 20 липня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. та зареєстрований в реєстрі за№ 1990 та договору дарування квартири від 07 серпня 2020 року, що був посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 2292.
Оскільки ОСОБА_2 уклав договір дарування з членом своєї родини - сестрою, у той час, коли в нього малася прострочена заборгованість за договором позики, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , то такий правочин є фраудаторним, оскільки є безоплатним, укладеним між близькими родичами, без наміру створення правових наслідків, спрямованим виключно на шкоду кредитору, для того, щоб зробити неможливим чи суттєво утрудненим виконання рішення у справі про стягнення коштів.
Укладенням подальшого договору дарування від 07 серпня 2020 року між сестрою боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та її дітьми, у той час коли була прострочена заборгованість за договором позики, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , сторони створили ще більше перешкод кредитору для звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , а тому вважає, що такий правочин також є фраудаторним, оскільки є безоплатним, укладеним між близькими родичами без наміру створення правових наслідків, спрямованим виключно на шкоду кредитору для того щоб зробити неможливим чи суттєво утрудненим виконання рішення у справі про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів.
Вказані правочини є безоплатними, укладені між близькими родичами (сестрою боржника а також її дітьми, племінницями боржника ОСОБА_2 ), а після їх укладення спільне майно, у якому 1/3 частина належала боржнику ОСОБА_2 , було зареєстровано за неповнолітніми племінницями ОСОБА_2 , що унеможливило виділення його в натурі та звернення стягнення на таку частку боржника при відсутності іншого майна, яке може задовольнити вимоги кредитора.
Наявність дій відповідачів, таких як: 1) укладення договорів дарування протягом нетривалого часу (між договорами дарування пройшло 18 днів) після того, як ОСОБА_2 не погасив заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року; 2) укладення такого договору між близькими родичами (боржником та його сестрою, а також сестрою боржника та її неповнолітніми дітьми); 3) безкоштовний характер таких договорів; 4) переоформлення майна на малолітніх племінниць відповідача ОСОБА_2 через місяць після набрання законної сили рішенням Верховного Суду про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу; 5) відсутність необхідності в укладенні декількох таких договорів дарування, укладення їх без економічної обґрунтованості; в своїй сукупності свідчить виключно про те, що договори дарування від 20 липня 2020 року та від 07 серпня 2020 року є фраудаторними правочинами, які були укладені та спрямовані виключно на те, щоб приховати майно ОСОБА_2 від стягнення.
Представник  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_15 подала відзив, вважає позовні вимоги безпідставними, а також такими, що порушують права та законні інтереси великого кола осіб, які не мають будь-яких правовідносин із позивачем. Як на підставу позовних вимог позивач посилається на постанову Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 619/3555/18, якою було задоволено позовні вимоги позивача ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, згідно якої стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року в розмірі 418 278,00 гривень, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США та відсотки за користування позикою в розмірі 88 927,04 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 22 827,56 грн. Позивач пов`язує із винесенням зазначеної постанови факт укладення між ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з однієї сторони, як дарувальниками, та ОСОБА_4 , з іншої сторони, як набувачем, договору дарування від 20 липня 2020 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим номером 1990 (далі – договір дарування від 20.07.2020), відповідно до умов якого дарувальники передали, а обдаровувана отримала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , а також, в подальшому, укладення між ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (обдаровувані) договору дарування від 07 серпня 2020 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим номером № 2292 (далі – договір дарування від 07.08.2020), відповідно до умов якого неповнолітні діти дарувальника ОСОБА_4 та представника обдаровуваних ОСОБА_8 отримали у спільну часткову власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 . 
Посилання позивача про термінове укладення договорів дарування від 20.07.2020 та від 07.08.2020 укладенням договорів «для виду» (за текстом позову), без настання обумовлених ним наслідків є нічим не підкріпленим припущенням, а позовна заява не має жодного фактичного доказу. На підтвердження цієї тези позивачем наведено велику кількість судової практики, присвяченої вирішенню справ за позовами про визнання недійсними договорів що мають ознаки фраудаторних правочинів, однак, позивачем не надано належної уваги тому факту, що, на відміну від обставин наведених судових справ, відповідач ОСОБА_2 , на частку якого на думку позивача має бути накладене стягнення за його борговими зобов`язаннями, не є єдиним власником об`єкту дарування та не є ініціатором укладення договору дарування від 20.07.2020 та, тим більше, договору дарування від 07.08.2020. 
ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . За життя ОСОБА_13 , між ним та його дружиною ОСОБА_3 було прийняте рішення про розподіл належного їм майна між їх дітьми, згідно якого зазначена квартира АДРЕСА_1 має бути передана в дар їх доньці ОСОБА_16 . Проти такого рішення батьків не заперечував і їх син ОСОБА_2 , який згідно домовленостей між членами родини свого часу отримував від батьків інше майно: дачний будинок. Зазначена квартира отримана родиною ОСОБА_13 та ОСОБА_3 (разом із двома дітьми) з радянських часів і була набута у спільну сумісну власність шляхом приватизації державного житлового фонду Дергачівського моторобудівного заводу «ім. Малишева» 1 (свідоцтво від 17.07.1998). При цьому з двох дітей у приватизації квартири прийняв участь тільки син ОСОБА_2 , який та той час, на відміну від своєї сестри ОСОБА_17 , був прописаний у зазначеній квартирі. В подальшому ОСОБА_2 придбав власне житло і з батьками не проживав, на частку в зазначеній квартирі не претендував, із укладенням договору від 20.07.2020 погодився. Як на час укладення договорів так і зараз, в квартирі проживає родина ОСОБА_18 та ОСОБА_3 , на знятті з реєстрації рідного брата ОСОБА_4 ніколи не наполягала, вважаючи місце реєстрації - не суттєвим. Фактично ОСОБА_2 проживав зі своєю сім`єю в іншій квартирі. Таким чином, позивачем жодним чином не підтверджено наявності зв`язку між винесенням судового рішення щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та укладенням оскаржуваного договору дарування від 20.07.2020, а дії позивача направлені на визнання недійсним правочину є протиправним втручанням в сімейне життя родини ОСОБА_19 . Слід сказати, що між подружжям ОСОБА_18 з метою забезпечення рівного та однозначного розподілу майна в майбутньому було досягнуто домовленість про передачу зазначеної квартири в дар їхнім донькам – у рівних частинах. Укладення між ОСОБА_4 (дарувальником) та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (обдаровувані) договору дарування від 07 серпня 2020 року, який було посвідчено приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Коробець О.М. за реєстровим номером № 2292, відповідно до умов якого неповнолітні діти дарувальника ОСОБА_4 та представника обдаровуваних ОСОБА_8 отримали у спільну часткову власність трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 – є виключно рішенням подружжя, і не має жодного правового зв`язку із будь-якими відносинами, що виникли між позивачем та ОСОБА_2 . Таким чином, дії позивача направлені на визнання недійсним правочину щодо отримання в дар житла неповнолітніми ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в інтересах яких діє відповідач ОСОБА_8 – є свідомим та цинічним порушенням прав та законних інтересів неповнолітніх дітей. 
Оскаржувані договори укладені на користь малолітніх дітей, спрямовані на забезпечення їх майнових інтересів, а тому дії бабусі, дідуся та батьків є логічними та обґрунтованими. Жодних фактичних даних які б доводили зворотне – відсутні. В свою чергу, слід звернути увагу суду, що станом на момент укладення правочинів на квартиру АДРЕСА_1 не було накладено арештів та/або заборони відчуження, не було жодних законних підстав для відмови в укладенні та державній реєстрації договорів. Позивачем не вживалося будь-яких заходів щодо забезпечення своїх вимог до відповідача ОСОБА_2 .
Укладені договори були укладені виключно в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , для забезпечення їх майнових інтересів в майбутньому. 
Позивач у своїй позовній заяві стверджує про нібито фіктивність оскаржуваних договорів, з чим відповідачі не погоджуються. Всупереч твердженням позивача, оспорювані договори не є фіктивними, оскільки квартира АДРЕСА_1 є місцем проживання та реєстрації родини ОСОБА_18 з дітьми, таким чином, договір дарування укладено з наміром створити реальні наслідки для забезпечення дітей житлом. 
Будь-яких доказів на підтвердження зв`язку між цією заборгованістю та досягненням домовленості між батьками ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , їх сином та донькою про юридичне оформлення розподілу майна шляхом укладення оскаржуваного договору дарування від 20.07.2020, а тим більше зв`язку між цією заборгованістю та бажанням родини ОСОБА_18 забезпечити житлом своїх дітей позивачем не надано. 
Представник третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської міської ради Гостіщева І.В. надала пояснення, в яких вказала, що 07.08.2025 ОСОБА_4 та ОСОБА_8 надали Службі у справах дітей Дергачівської міської ради письмові пояснення та повідомили, що на момент укладення оспорюваних правочинів вони, не знали про наявність боргу у ОСОБА_2 . Їх неповнолітні діти по теперішній час проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Перед укладенням правочинів відповідно до вимог чинного законодавства ними було отримано дозвіл Дергачівської районної державної адміністрації, як органу| опіки та піклування. До вищевказаної заяви батьків було додано копію розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 03.08.2020 р. № 255 «Про надання громадянину ОСОБА_8 дозволу на укладення від імені малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , договору дарування по 1/3 частці квартири, у якості обдаровуваних». На підставі вищевикладеного, договір дарування квартири від 07.08.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 2292 було укладено від імені малолітніх дітей, його батьком ОСОБА_8 , як законним представником дітей та за згодою Органу опіки та піклування (розпорядження голови Дергачівської районної державної адміністрації від 03.08.2020 р. № 255), як того вимагають положення ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства».
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
21 липня 2025 року ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Залучено приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Коробець Олена Миколаївна та Службу у справах дітей Дергачівської міської радидо участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
03 вересня 2025 року представник третьої особи Служби у справах дітей Дергачівської міської ради Гостіщева І.В. надала пояснення.
17 вересня 2025 року представник відповідачів адвокат Жукова В.М. подала відзив на позов.
20 січня 2026 року позивач подав до суду клопотання про витребування доказів.
20 січня 2026 року витребувано докази, закрито підготовче засідання та справа призначена до судового розгляду по суті на 10 год 00 хв 19 лютого 2026 року.
03 лютого 2026 року до суду надійшли витребувані докази.
19 лютого 2026 року розгляд справи відкладено за клопотанням представника відповідачів.
У судовому засіданні Гринишин Є.В. просив задовольнити позов з підстав, які зазначені у позовній заяві. 
У судовому засіданні представник відповідачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 – адвокат Жукова В.М. заперечувала проти задоволення заяви з підстав, які зазначені у відзиві, та просила відмовити у задоволенні позову.
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом направлення на адресу місця його реєстрації судової повістки, яка відповідно до довідки Укрпошти 11.03.2026 була не вручена працівниками пошти у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою.
Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.
Отже, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається, що судова повістка відповідачу вручена 11.03.2026.
Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10.05.2023 по справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23) та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: від 09 серпня 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109гс19); від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18).
Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
У судове засідання третя особаприватний нотаріус Дергачівського районного нотаріального округу Коробець Олена Миколаївнане з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі. 
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Постановою Верховного Суду від 01.07.2020 по справі № 619/3555/18 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2017 року в розмірі 418 278,00 грн, що є еквівалентом 15 000,00 доларів США; проценти за користування позикою в розмірі 88 927,04 грн та судовий збір в сумі 22 827,56 грн. 
З огляду на Єдиний державний реєстр судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/90202162) надання загального доступу до вказаного судового рішення забезпечено 06 липня 2020 року.
20 липня 2020 року між ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 1990.
27 липня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Цимбал С.В. відкрито виконавче провадження № 62661924 по виконавчому листу Дергачівського районного суду Харківської області від 24.07.2020 № 619/3555/18 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості. 
07 серпня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , який діяв в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області та зареєстрований в реєстрі за № 2292.
Мотиви суду.
Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволенні позову з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).
Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.
Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).
У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).
В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. 
Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.
Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. […] позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У справі, що переглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. За таких обставин, суди неправильно застосували норми матеріального права у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна В. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О. В., про застосування, як способу цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна частки у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , то судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.».
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази засвоїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша третя статті 89 ЦПК України).
Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування від 20 липня 2020 року.
Суд зазначає, що відчуження ОСОБА_2 1/3 частини квартири мало місце через декілька днів після набранням законної сили постановою Верховного Суду від 01.07.2020 по справі № 619/3555/18, якою стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики
Такий договір укладений боржником на користь своєї сестри ОСОБА_4 . При цьому укладення оспорюваного договору унеможливлює стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на виконання вказаного судового рішення Верховного Суду.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами стосовно позивача (кредитора). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Укладаючи оспорюваний договір відчуження частки квартири на користь своєї сестри, ОСОБА_2 діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами стосовно позивача.
Доказів на спростування зазначених обставин ОСОБА_2 не надано.
Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Ураховуючи фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що оспорюваний договір в частині дарування ОСОБА_2 своєї частки квартири є фраудаторним правочином, це є достатньою та самостійною підставою для визнання його недійсним у цій частині.
Щодо вимоги про визнання недійсним договору дарування від 07 серпня 2020 року.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Правила частини четвертої статті 334 ЦК України застосовуються до нерухомих речей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26 квітня 2023 року у справі 569/20334/21 (провадження № 61-474св23).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів.
Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23).
Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що: «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».
Велика Палата Верховного Суду у постанові № 990/150/23 від 22.02.2024 зазначила, що звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Також, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 12.03.2004 у справі №927/1206/21 та інших).
Зважаючи на вказане вимоги про визнання недійним договору дарування від 07 серпня 2020 року не будуть ефективним способом захисту у даних правовідносинах.
У зв`язку з викладеним, суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору дарування від 07 серпня 2020 року.
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. 
Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Представник відповідачів у судовому засіданні вказала, що докази понесених судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, будуть подані до суду в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
У зв`язку з викладеним, судом не вирішується питання розподілу вказаних судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати частково недійсним, а саме в частині дарування ОСОБА_2 1/3 частини, договір дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , від 20 липня 2020 року, який укладений між ОСОБА_13 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 1990.
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 211,20 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ;
відповідач: ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання:  АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ;
відповідач: ОСОБА_8 , який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання:  АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ;
третя особа: приватного нотаріуса Дергачівського районного нотаріального округу Коробець Олени Миколаївни, місцезнаходження: 62302, Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, вул. Сумський Шлях, буд. 159);
третя особа: Служба у справах дітей Дергачівської міської ради, місцезнаходження: 62303, Харківська область, Харківський район, м. Дергачі, площа Перемоги, буд. 1.
Повне судове рішення складено 03 квітня 2026 року. 

Суддя  Є. А. Болибок