ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 березня 2026 року	справа № 380/24834/25	
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язання вчинити певні дії, —
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у застосуванні із 18 червня 2025 року по 26 вересня 2025 року включно, розрахункової величини 1762 грн, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2024 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2015-2025 роки, грошової компенсації за невикористану у додаткову відпустку передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2012-2013 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 із 18 червня 2025 року по 26 вересня 2025 року включно, грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022-2024 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену для учасників бойових дій за 2015-2025 роки, грошової компенсації за невикористану у додаткову відпустку передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2012-2013 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, надбавок та доплат, нарахованих та виплачених у зв`язку із проходженням військової служби та звільненням з неї, із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він тривалий час проходив військову службу в Державній прикордонній службі України та мав право на отримання грошового забезпечення у належних розмірах, визначених чинним законодавством. Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.09.2025 № 383-ОС його виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 26.09.2025. Позивач вказує, що при проведенні з ним остаточного розрахунку при звільненні, а також під час нарахування щомісячного грошового забезпечення в період з 18.06.2025 по 26.09.2025, відповідач протиправно, на його думку, застосовував для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням фіксовану розрахункову величину 1762,00 грн.
Позивач наголошує, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025 у справі № 320/29450/24 (яка набрала законної сили того ж дня) залишено без змін рішення суду першої інстанції про визнання протиправним та нечинним пункту 2 змін, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481. Саме цим скасованим пунктом вносилися зміни до пункту 4 Постанови КМУ № 704 щодо встановлення розрахункової величини на рівні 1762 грн. Позивач стверджує, що внаслідок скасування вказаних змін судом, з 18.06.2025 відновила свою дію первинна редакція пункту Постанови № 704, яка зобов`язує застосовувати як розрахункову величину розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Оскільки Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” такий мінімум встановлено у розмірі 3028,00 грн, позивач вважає, що дії відповідача щодо застосування заниженої величини (1762,00 грн) призвели до суттєвої недоплати належних йому сум грошового забезпечення, компенсацій за невикористані відпустки, допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги та одноразової грошової допомоги при звільненні, чим грубо порушено його конституційні права на належний соціальний захист та право власності.
Ухвалою від 23 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. 
Вказаною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а також роз`яснено учасникам справи порядок та строки подання інших заяв по суті справи.
Відповідач у встановлений судом строк скористався своїм процесуальним правом та подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заявлені позовні вимоги не визнав у повному обсязі, вважає їх безпідставними та просив відмовити у їх задоволенні. Свою позицію Західне регіональне управління ДПСУ мотивує тим, що як суб`єкт владних повноважень діяло виключно в межах чинного законодавства, а виплати позивачу здійснювалися своєчасно. 
Відповідач вважає некоректно сформульованою вимогу про визнання його дій протиправними, аргументуючи це тим, що виплати фактично проводилися, а незгода позивача стосується виключно їх математичного розміру, що, на думку відповідача, не може свідчити про протиправність дій органу як таких.
Крім того, відповідач посилається на норми пункту 3 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII, яким заборонено використовувати мінімальну заробітну плату як розрахункову величину для визначення посадових окладів. На переконання відповідача, ця норма закону має вищу юридичну силу над положеннями урядових постанов. 
Відповідач стверджує, що при нарахуванні виплат неухильно керувався спеціальними нормативними актами - наказами МВС України від 02.03.2018 № 169 та від 25.06.2018 № 558, які є чинними і не скасованими, а відтак правові підстави для обчислення посадових окладів та окладів за військовим званням виходячи з розміру прожиткового мінімуму на 2025 рік (3028,00 грн) у військової частини відсутні.
Ухвалою суду від 20.03.2026 відмовлено у розгляді справи з викликом сторін у судовому засіданні.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини спірних правовідносин, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу в структурних підрозділах Державної прикордонної служби України. 
Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, у період з вересня 2019 року і безпосередньо до моменту свого звільнення позивач перебував на відповідних посадах та знаходився на фінансовому і всіх інших видах забезпечення у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 17.09.2025 № 368-ОС (по особовому складу) підполковника ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України з правом носіння військової форми одягу. 
Підставою для звільнення слугував підпункт “г” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (через сімейні обставини або інші поважні причини: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років).
Надалі, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.09.2025 № 383-ОС позивача виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 та з усіх видів забезпечення починаючи з 26 вересня 2025 року. 
Зафіксовано вислугу років позивача (яка на день звільнення становила: календарна — 26 років 02 місяці 12 днів, пільгова — 07 років 02 місяці 16 днів, всього — 33 роки 04 місяці 28 днів) та визначено перелік і розмір грошових виплат, належних до сплати при звільненні. 
Зокрема, наказом постановлено виплатити ОСОБА_1 : грошове забезпечення за вересень 2025 року; одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 26 повних календарних років військової служби; допомогу для оздоровлення за 2025 рік; а також грошові компенсації за низку невикористаних днів щорічних та додаткових відпусток (у тому числі за 2022, 2023, 2024 роки, а також додаткової відпустки як учаснику бойових дій за сукупний період 2015-2025 років та відпустки, передбаченої постановою КМУ № 702 за 2012 рік).
Згідно з Повідомленням про нараховані та виплачені суми при звільненні від 26.09.2025 № 09/9490-25-Вих, сформованим та наданим відповідачем, позивачу фактично нараховано такі суми коштів:
грошове забезпечення за період з 01 по 26 вересня 2025 року, виходячи з розрахованого посадового окладу — 4645,33 грн та окладу за військовим званням — 1222,00 грн (що сукупно разом із надбавками та премією склало 32 577,57 грн);
грошову компенсацію за 29 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2022 рік у розмірі 36 336,52 грн;
грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік у розмірі 18 794,75 грн;
грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2024 рік у розмірі 18 794,75 грн;
грошову компенсацію за 154 дні невикористаної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2025 років у загальному розмірі 192 959,43 грн;
грошову компенсацію за 4 календарні дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої постановою КМУ № 702, у розмірі 5 011,93 грн;
одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 488 663,50 грн;
матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік у розмірі 2 115,00 грн;
допомогу для оздоровлення за 2025 рік у розмірі 37 589,50 грн.
Судом на підставі аналізу наявних у матеріалах справи доказів — зокрема, карток грошового забезпечення позивача за 2025 рік та детального розшифрування нарахованих сум у Повідомленні від 26.09.2025 встановлено, що базою (розрахунковою величиною) для нарахування усіх вищезазначених сум слугував показник 1762,00 грн. 
Саме ця сума (яка дорівнює прожитковому мінімуму для працездатних осіб, встановленому законодавством станом на 01.01.2018) застосовувалася фінансово-бухгалтерським підрозділом відповідача як стала константа для множення на відповідні тарифні коефіцієнти з метою визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у спірний період.
Вважаючи такі дії органу Державної прикордонної служби протиправними, позивач наголошує, що застосування розрахункової величини 1762,00 грн у період після 18.06.2025 року є юридично неспроможним. Позивач обґрунтовує це тим, що саме 18.06.2025 набрало законної сили рішення суду у справі № 320/29450/24, яким визнано нечинними зміни, внесені Постановою КМУ № 481 (що штучно фіксували вказаний показник на рівні 1762 грн). 
На переконання позивача, з цієї дати розрахунки мали здійснюватися виключно на базі актуального прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” встановлено у розмірі 3028,00 грн.
З метою захисту та відновлення своїх порушених матеріальних прав позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною п`ятою статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Суд наголошує, що вказана конституційна гарантія покладає на державу та її органи, зокрема й на Державну прикордонну службу України, позитивний обов`язок щодо неухильного дотримання встановлених законом соціальних стандартів і недопущення їх безпідставного звуження.
Спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей, є Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII).
Частинами першою та другою статті 9 Закону № 2011-XII імперативно передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення законодавцем віднесено: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) та одноразові додаткові види.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію вказаних законодавчих повноважень 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі — Постанова № 704).
Пунктом 4 Постанови № 704 (у її первинній редакції на момент прийняття) було чітко встановлено такий алгоритм: розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
Надалі Кабінет Міністрів України неодноразово втручався у цей механізм шляхом внесення змін. Так, постановою КМУ від 21.02.2018 № 103 (пункт 6) розрахункову величину було штучно зафіксовано на рівні прожиткового мінімуму виключно станом на 01.01.2018 (тобто 1762,00 грн). 
Проте, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 пункт 6 Постанови № 103 було визнано протиправним та скасовано. 
Внаслідок цього рішення з 29.01.2020 відновила свою дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, яка прив`язувала розрахунок до прожиткового мінімуму станом на 1 січня відповідного (поточного) календарного року.
Згодом, 12 травня 2023 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 481, яка набрала чинності 20.05.2023. Цією постановою (пунктом 2 Змін) до пункту 4 Постанови № 704 знову було внесено регресивні зміни: імперативно встановлено, що розміри окладів військовослужбовців розраховуються виходячи з фіксованого розміру 1762 гривні (незалежно від зростання прожиткового мінімуму в державі).
Оцінюючи законність застосування відповідачем величини 1762 грн у спірний період (з 18.06.2025 по 26.09.2025), суд наголошує на преюдиційних фактах, встановлених судовими рішеннями. Зокрема, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 постанови КМУ № 704.
Відповідно до частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.
Таким чином, починаючи саме з 18 червня 2025 року (дня набрання законної сили рішенням у справі № 320/29450/24), пункт 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 481, яка незаконно передбачала застосування фіксованої величини 1762 грн, втратив чинність.
З вказаної дати вкотре відновила свою законну дію первинна редакція пункту 4 Постанови № 704. Вона імперативно вимагає від суб`єктів владних повноважень (зокрема і від фінансових підрозділів ДПСУ) застосовувати для розрахунку окладів військовослужбовців актуальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня поточного календарного року.
Суд зазначає, що статтею 7 Закону України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2025 законодавцем встановлено у розмірі 3028,00 грн. Водночас суд критично оцінює та відхиляє будь-які можливі посилання на застосування іншого, зменшеного показника у розмірі 2102,00 грн, оскільки Законом про Держбюджет чітко визначено, що він застосовується виключно для працівників інших державних органів (цивільних держслужбовців) та працівників податкових і митних органів. Військовослужбовці Державної прикордонної служби України до цієї категорії не належать, а відтак до них застосовується загальний розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб — 3028,00 грн.
Надаючи оцінку доводам відповідача про те, що пункт 3 розділу II “Прикінцеві та перехідні положення” Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII (який має вищу юридичну силу над постановами Уряду) нібито унеможливлює здійснення розрахунку, суд зазначає наступне.
Вказана норма Закону № 1774-VIII дійсно імперативно забороняє застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Проте суд наголошує, що ця норма жодним чином не обмежує, не забороняє і не скасовує використання прожиткового мінімуму.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, у зв`язку з дією Закону № 1774-VIII, припис пункту 4 Постанови № 704 застосовується з виключенням застереження “але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати”. Натомість єдиною законною розрахунковою величиною, яка залишається діяти у цій нормі, є виключно прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня відповідного календарного року.
Таким чином, у період проходження служби та на дату остаточного розрахунку з 18.06.2025 по 26.09.2025 включно, відповідач був зобов`язаний розраховувати грошове забезпечення ОСОБА_1 виходячи з розрахункової величини 3028,00 грн, а не 1762,00 грн, що становить пряме порушення майнових прав позивача.
Суд також відхиляє посилання відповідача на накази Міністерства внутрішніх справ України (зокрема, наказ від 02.03.2018 № 169 та наказ від 25.06.2018 № 558) як на беззаперечну підставу для застосування розрахункової величини у розмірі 1762,00 грн. Вирішуючи колізію між нормативно-правовими актами різного рівня, суд застосовує правила, закріплені у статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України). 
Відповідно до частини третьої цієї статті, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Оскільки вказані відомчі нормативно-правові акти є підзаконними та мають нижчу юридичну силу порівняно із Законом України “Про Державний бюджет України на 2025 рік” та постановами Кабінету Міністрів України (первинна редакція якої відновила свою дію за рішенням суду), відповідач не мав законних підстав керуватися ними всупереч актам вищої юридичної сили.
Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що її права порушені, і просити про їх захист шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними. Застосування фінансовим підрозділом військової частини невірного, заниженого алгоритму розрахунку (множення на константу 1762,00 грн замість 3028,00 грн) при фізичному нарахуванні конкретних видів грошового забезпечення та вихідної допомоги є активною вольовою поведінкою суб`єкта владних повноважень, тобто саме дією. Відтак, вимога позивача про визнання таких дій протиправними є абсолютно належним, коректним та ефективним способом судового захисту, який безпосередньо відповідає характеру виявленого порушення. 
Крім того, згідно з частиною другою статті 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, однак у цій справі обраний позивачем спосіб є цілком прийнятним.
Перевіряючи оскаржувані дії відповідача на відповідність критеріям правомірності, суд керується частиною другою статті 2 КАС України. Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на підставі закону, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Застосувавши до позивача у період з 18.06.2025 по 26.09.2025 нечинну розрахункову величину, відповідач діяв непропорційно та необґрунтовано, чим порушив право позивача на мирне володіння своїм майном (гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції). 
Згідно з частиною другою статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності своєї поведінки покладається на відповідача. У даній справі Західне регіональне управління ДПСУ не впоралося з цим процесуальним обов`язком та не довело законності своїх дій.
З огляду на викладене, дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо застосування розрахункової величини 1762,00 грн при обчисленні позивачу посадового окладу та окладу за військовим званням, а похідно від них — усіх інших надбавок, премій, компенсацій за невикористані відпустки, матеріальних допомог та одноразової грошової допомоги при звільненні у період з 18.06.2025 по 26.09.2025 (дату виключення зі списків частини) суд визнає протиправними.
Відповідно до частини першої та пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково та прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними і зобов`язання вчинити певні дії. 
Належним способом повного відновлення порушеного майнового права позивача є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та доплату вказаних у позові складових грошового забезпечення та разових компенсаційних виплат при звільненні за спірний період, виходячи із законної розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025 року (3028,00 грн). 
Відтак, позовні вимоги є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 139 КАС України. Відповідно до частини першої цієї статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Водночас, згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України “Про судовий збір” від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій. 
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією відповідного посвідчення (серії НОМЕР_2 від 22.10.2015). 
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд —
у х в а л и в :
1. Позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у застосуванні з 18 червня 2025 року по 26 вересня 2025 року включно розрахункової величини 1762,00 грн при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 та 2024 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2012-2013 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, а також відповідних надбавок та доплат.
3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) за період з 18 червня 2025 року по 26 вересня 2025 року включно сум грошового забезпечення, грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 та 2024 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2025 роки, грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 2012 року № 702 за 2012-2013 роки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової допомоги на оздоровлення, а також надбавок та доплат, — із застосуванням для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2025 року (3028,00 грн), з урахуванням раніше виплачених сум.
4. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 20 березня 2026 року.

Суддя Коморний О.І.