Справа №591/1664/26 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Янголь Є. В.	
Номер провадження 33/816/1155/26 	Суддя-доповідач Колодяжний А. О. 	
Категорія  130 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Колодяжний А. О., з участю секретаря судового засідання Кислої Ю.М., захисника Ключенкової Х.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника Ключенкової Христини Владиславівни на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2026 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, проживаючу по АДРЕСА_1 , 
притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, - 

установив:

Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2026 року ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП і піддана адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 17000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
Згідно з цією постановою ОСОБА_1 15 лютого 2026 року о 02:06 год в м. Суми, по пр-ту Лушпи поблизу буд. 41, керувала транспортним засобом KIA CARENS, н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на визначення стану алкогольного сп`яніння проводився на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора Drager 7510 ARLM-0309, що підтверджується тестом № 611 від 15 лютого 2026 року з позитивним результатом 1,24 проміле, з результатом якого водій була згодна, чим порушила пункт 2.9 (а) Правил дорожнього руху.
В апеляційній скарзі захисник Ключенкова Х.В. просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2026 року, якою ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, а провадження закрити у зв`язку із вчинення дій у стані крайньої необхідності.
В обґрунтування апеляційних вимог, захисник вказує на те, що справу було розглянуто у відсутність ОСОБА_1 , без належного повідомлення про судовий розгляд, а зазначена поліцейським в протоколі дата судового засідання не є належним сповіщенням в розумінні статті 277-2 КУпАП. Стверджує, що її підзахисна діяла у стані крайньої необхідності, оскільки її чоловік, який і керував авто, під час заміни колеса сильно травмував руку і не міг продовжувати керувати ним, викликати таксі чи скористатися громадським транспортом реальної можливості не було через те, що подія мала місце в комендантську годину. 
Клопотання про поновлення строку на оскарження обґрунтоване тим, що справа була розглянута у відсутність ОСОБА_1 , копію постанови остання не отримувала, про її існування захисник дізналася 25 березня 2026 року з Єдиного державного реєстру судових рішень та 2 квітня 2026 року подала апеляційну скаргу.
Враховуючи, що ОСОБА_1 не була присутня під час ухвалення рішення, копію постанови не отримувала, про її існування адвокат дізналася 25 березня 2026 року, а з апеляційною скаргою захисник звернулася 2 квітня 2026 року, тому строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, оскільки цей процесуальний термін пропущений з поважних причин.
До апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явилась, однак вона була представлена своїм захисником – адвокатом Ключенковою Х.В.
Вислухавши доводи захисника Ключенкової Х.В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої скарги, апеляційний суд вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Адміністративна відповідальність за частиною першою статті 130 КУпАП настає за керування транспортним засобом особою у стані алкогольного сп`яніння.
Як правильно встановив суд першої інстанції, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП, у формі керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, повністю підтверджена матеріалами справи. 
Зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 591713 від 15 лютого 2026 року, у якому зафіксовано обставини правопорушення; роздруківкою показників огляду ОСОБА_1 на стан сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу Drager Alcotest 7510, результат тесту склав 1,24 проміле; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння із використанням спеціального технічного засобу, де зазначено, що результат огляду 1,24 проміле, з яким ОСОБА_1 погодилася, що підтверджується її особистим підписом у відповідній графі акту; довідкою з поліції про отримання ОСОБА_1 посвідчення водія; розпискою ОСОБА_1 , в якій вона зобов`язалася не керувати транспортним засобом до повного витвереження та відеозаписами події правопорушення з технічних засобів поліцейських, на яких зафіксовані обставини зупинки транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , встановлення поліцейськими її особи, виявлення у неї під час спілкування поліцейськими ознак алкогольного сп`яніння, проходження ОСОБА_1 огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою спеціального технічного засобу Drager Alcotest 7510 і результат такого огляду 1,24 проміле, з яким вона погодилася, а також складення протоколу про адміністративне правопорушення та ознайомлення останньої з його змістом.
Захисник в апеляційній скарзі не заперечує факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що діяння, яке ставиться у провину ОСОБА_1 , вчинено в стані крайньої необхідності, а також, що суддя суду першої інстанції розглянув справу у відсутність ОСОБА_1 без належного повідомлення в порядку визначеному КУпАП.
Перевіряючи доводи захисника про вчинення ОСОБА_1 правопорушення в стані крайньої необхідності, апеляційний суд вважає їх безпідставними з наступних підстав.
Відповідно до статті 18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Виходячи із наведеної норми, стан крайньої необхідності має місце лише за наявності сукупності обов`язкових умов: існування реальної та безпосередньої небезпеки для прав і інтересів особи чи інших осіб; неможливості усунення такої небезпеки іншими засобами; а також співмірності заподіяної та відверненої шкоди. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає можливість визнання дій особи вчиненими у стані крайньої необхідності.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин крайньої необхідності захисником надано копії медичних документів від 16 лютого 2026 року, відповідно до яких у гр. ОСОБА_2 діагностовано забій лівого плечового та кистьового суглобів, із рекомендацією обмеження фізичних навантажень.
Водночас, навіть якщо й припустити, що ОСОБА_2 і був пов`язаний із цією справою, то такі тілесні ушкодження за своїм характером не свідчать про наявність безпосередньої загрози життю чи необхідності невідкладного медичного втручання, що саме по собі виключає наявність тієї небезпеки, для усунення якої допускається заподіяння шкоди охоронюваним законом інтересам.
Ці висновки узгоджуються з наявним у справі відеозаписом події, з якого слідує, що чоловік, який перебував на передньому пасажирському сидінні автомобіля під керуванням ОСОБА_1 , пояснив працівникам поліції, що пошкодив руку під час заміни колеса. Однак протягом усього спілкування він не повідомляв про необхідність надання йому невідкладної медичної допомоги, не вказував на істотне погіршення стану здоров`я чи інші обставини, що свідчили б про наявність безпосередньої небезпеки. Його поведінка не містить ознак невідкладності ситуації, яка б вимагала негайного транспортування будь-яким способом.
Крім того, матеріали справи не містять об`єктивних даних про неможливість усунення зазначеної ситуації іншими, правомірними способами. Зокрема, не доведено, що ОСОБА_1 вживала заходів для виклику швидкої медичної допомоги або інших екстрених служб, чи що існували обставини, які б унеможливлювали такий виклик. Посилання на дію комендантської години є неспроможним, оскільки такі обмеження не поширюються на випадки необхідності отримання медичної допомоги, а робота екстрених служб у цей період не припиняється.
Окремо апеляційний суд звертає увагу на критерій співмірності заподіяної та відверненої шкоди. 
Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння з результатом 1,24 проміле об`єктивно створює підвищену небезпеку для життя та здоров`я невизначеного кола осіб – учасників дорожнього руху, що визнається одним із найбільш небезпечних порушень правил безпеки дорожнього руху. Водночас обставини, на які посилається захисник, не свідчать про існування такої ж за рівнем небезпеки загрози, яка б виправдовувала свідоме створення підвищеного ризику для інших осіб.
Таким чином, навіть у разі якщо й прийняти доводи захисника про наявність певних труднощів у ситуації, що склалася, вони не досягають того рівня, необхідного для визнання стану крайньої необхідності, оскільки відсутні такі умови як безпосередність і невідворотність небезпеки, відсутність альтернативних способів її усунення та співмірність заподіяної шкоди.
За таких обставин апеляційний суд доходить до висновку, що посилання на стан крайньої необхідності є необґрунтованим і не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 130 КУпАП.
Доводи апеляційної скарги про істотне порушення права ОСОБА_1 на захист у зв`язку з розглядом справи за її відсутності є безпідставними з огляду на таке.
У відповідності із частиною першою статті 268 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Дійсно, згідно вимог статті 277-2 КУпАП, суд повідомляє особу про розгляд справи шляхом надіслання повістки, чого в даному випадку місцевим судом не було зроблено.
Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що справа була розглянута судом першої інстанції в день, зазначений в протоколі про адміністративне правопорушення, тобто 11 березня 2026 року, про що ОСОБА_1 було достеменно відомо, оскільки як убачається з відеозапису працівник поліції узгоджував з ОСОБА_1 зручну для неї дату судового розгляду, яка була доведена до відома останньої. При цьому, ОСОБА_1 була ознайомлена зі змістом протоколу, про що свідчить її власноручний підпис. 
Отже, ОСОБА_1 була обізнана про час, дату та місце розгляду її справи у день складення протоколу про адміністративне правопорушення. Будь-яких клопотань з цього приводу, у тому числі й про відкладення розгляду справи, вона не заявляла.
Крім того, апеляційний суд враховує, що право на захист не зводиться виключно до особистої присутності особи в судовому засіданні, а передбачає реальну можливість знати про розгляд справи, надавати пояснення, докази, заявляти клопотання та оскаржувати судове рішення. ОСОБА_1 такою можливістю була наділена.
Також, апеляційний суд враховує, що відповідно до положень КУпАП апеляційний перегляд не обмежується виключно перевіркою формальної законності постанови суду першої інстанції. Апеляційний суд є судом, який повторно перевіряє обставини справи, оцінює докази, а також має повноваження самостійно встановлювати фактичні обставини, у тому числі шляхом безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.
Таким чином, навіть за умови неявки ОСОБА_1 до суду першої інстанції, право на ефективний судовий захист було забезпечене в апеляційному провадженні, де за участі захисника останньої були розглянуті доводи, викладені в апеляційній скарзі.
За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що розгляд справи судом першої інстанції за відсутності ОСОБА_1 , яка була обізнана про перебування на розгляді в цьому суді справи про адміністративне правопорушення, не призвело до обмеження її права на захист, не вплинуло на повноту з`ясування обставин справи та не є істотним порушенням процесуальних норм, яке могло б бути підставою для скасування законної й обґрунтованої постанови.
Таким чином, у ході розгляду справи не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування або зміни оскарженої постанови, а тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП, -

постановив:

Поновити захиснику Ключенковій Христині Владиславівні строк на апеляційне оскарження постанови судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2026 року.
Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 11 березня 2026 року щодо ОСОБА_1 залишити без змін, а апеляційну скаргу її захисника Ключенкової Христини Владиславівни на цю постанову – без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  А. О. Колодяжний