ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 140/4169/25 пров. № А/857/36928/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, в м. Львові, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року, ухвалене суддею у місті Луцьку за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 140/4169/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії, –
В С Т А Н О В И В:
Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення № 032350030929 від 13 березня 2025 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі – Закон № 796-XII) та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з 05 лютого 2025 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням (категорії 3). У зв`язку із чим, позивачка звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до ст.55 Закону № 796-XII. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області рішенням від 13.03.2025 № 032350030929 відмовило позивачці у призначенні пенсії, виходячи з того, що позивачка прожила в зоні гарантованого добровільного відселення менше, ніж необхідно для призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Тому, на думку відповідача, позивачка не має права на пенсію відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. 
Позивачка вважає такі дії відповідачів необґрунтованими та безпідставними, оскільки право на призначення пенсії, зі згідно ст. 55 Закону № 796-XII, підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та відповідними іншими документами.
26 серпня 2025 року Волинський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого позов задовольнив повністю.
Визнав протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 032350030929 від 13 березня 2025 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” з дати звернення про призначення пенсії з 05.02.2025.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1211,20 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача про те, що до періоду проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період роботи позивачки з 16.01.1990 в ТзОВ “Луцькпластмас” м. Луцьк, яке не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є безпідставними, оскільки основним документом, що підтверджує право ОСОБА_1 на пільги та компенсації, встановлені Законом України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Таку позицію обґрунтовує тим, що, що однією з обов`язкових умов для призначення пенсії із застосуванням ст. 55 Закону № 796-XII є постійне проживання або постійна робота особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років. Строк такого проживання необхідно відраховувати з 26 квітня 1986 року – дати аварії на Чорнобильській АЕС, яка нерозривно пов`язана з виникненням зони гарантованого добровільного відселення.
На думку відповідача, з 16 січня 1990 року позивачка розпочала постійну роботу у ТзОВ „Луцькпластмас” у м. Луцьку, і постійне місце роботи нерозривно пов`язане з постійним місцем проживання. Відтак, підтверджений строк перебування позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення, за підрахунками відповідача, становить 3 роки 8 місяців 12 днів (з 26 квітня 1986 року по 26 серпня 1988 року та з 05 вересня 1988 року по 15 січня 1990 року), що дає право на зниження пенсійного віку на 4 роки.
Відповідач також наголошує на тому, що зменшення пенсійного віку на 6 років можливе за одночасної наявності двох самостійних умов: початкова величина зниження на 3 роки встановлюється лише тим особам, які постійно проживали або постійно працювали у відповідних зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року; додаткове зниження на 1 рік за 2 роки проживання застосовується лише за умови постійного проживання у зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року. Оскільки підтверджений строк перебування у зоні гарантованого добровільного відселення, на думку відповідача, є меншим за потрібний для зниження на 6 років, рішення про відмову у призначенні пенсії є правомірним.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з такого.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорії 3) № НОМЕР_1 від 11.06.1993.
Позивачка звернулася до ГУ ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області № 032350030929 від 13 березня 2025 року відмовлено позивачці у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону № 796-XII з тих підстав, що позивачка станом на 01.01.1993 проживала в зоні гарантованого добровільного відселення менше трьох років, що не дає права на пенсію відповідно до статті 55 Закону № 796-XII. 
До періодів проживання позивачки у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період роботи позивачки з 16.01.1990 в ТзОВ “Луцькпластмас” м. Луцьк, оскільки м. Луцьк не відноситься до відповідної зони.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору, апеляційний суд виходить із такого.
Частиною 1 статті 9 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-ІV від 09.03.2003 року передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Сторони не заперечують ту обставину, що на час звернення до відповідача вік позивачки 54 роки 01 місяць 08 днів, а страховий стаж позивачки 31 рік 21 день.
Позивачка просить відповідача призначити пенсію зі зменшенням встановленого законом віку виходу на пенсію, як особі, яка постійно проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом № 796-XII.
Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою для надання пенсій особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 6 років, є те, що особа проживала або працювала у цій зоні не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
У іншому випадку питання про зменшення пенсійного віку не розглядається.
Крім того, початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється особам, які постійно проживали або постійно працювали у гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, визначається залежно від часу проживання, роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії.
Відповідно до статті 15 Закон № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);
Апеляційний суд встановив те, що позивачка має посвідчення громадянки, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (3 категорія) № НОМЕР_1 від 11.06.1993.
Таке посвідчення, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 14 Закону № 796-XII, видається особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше трьох років.
Зважаючи на те, що посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії видається особам, які постійно проживали або постійно працювали чи постійно навчалися на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років, а для розгляду питання про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку значення має лише факт проживання чи праці у цій зоні, то посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 № 621342 від 11.06.1993 не підтверджує факт проживання чи праці позивачки на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років.
В такому випадку, до уваги приймаються довідки про період проживання, роботи на території зони гарантованого добровільного відселення.
Для цього позивачка надала довідку виконавчого комітету Маневицької селищної ради № 59 від 30 січня 2025 року, про те, що позивачка з 04.02.1971 по 26.08.1988, та з 05.09.1988 по 18.06.1993 була зареєстрована та постійно проживала в селі Кукли Маневицького району Волинської області, яке відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, встановленої законодавством.
Проаналізувавши довідку про період проживання позивачки на територіях зони гарантованого добровільного відселення, а саме з 26.04.1986 по 26.08.1988, та з 05.09.1988 по 18.06.1993, апеляційний суд встановив, що цією довідкою підтверджується проживання позивачки станом на 01 січня 1993 року в зоні гарантованого добровільного відселення більше трьох років.
Тому, апеляційний суд вважає, що позивачка має право на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України “Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Також апеляційний суд встановив, що позивачка має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, оскільки постійно проживала у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон № 796-XII не містить норми, яка б ототожнювала місце роботи з місцем проживання або встановлювала їх нерозривний зв`язок для цілей визначення права на пільгову пенсію. 
Так, ст. 55 цього Закону розмежовує проживання і роботу як самостійні та рівнозначні підстави для набуття права на зниження пенсійного віку. Наявність місця роботи в іншому населеному пункті сама по собі не виключає можливості щоденного переміщення між місцем роботи і місцем постійного проживання. Робота позивачки у м. Луцьку не змінює постійного місця проживання позивачки у с. Кукли, яке підтверджується офіційним документом органу місцевого самоврядування.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідач не надав жодного доказу, який спростовував би відомості довідки Маневицької селищної ради № 59 від 30 січня 2025 року про період проживання позивачки в зоні гарантованого добровільного відселення .
Так, у матеріалах справи відсутній документ про зняття позивачки з реєстрації у с. Кукли, про реєстрацію за іншою адресою у м. Луцьку, про отримання позивачкою службового або орендованого житла за місцем роботи чи будь-які інші обставини, які об`єктивно свідчили б про зміну фактичного постійного місця проживання. 
Отже, відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв не на підставі, та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області № 032350030929 від 13 березня 2025 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України “Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” необхідно визнати протиправним та скасувати.
З огляду на те, що апеляційний суд встановив, що позивачка має право на зниження пенсійного віку, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області необхідно зобов`язати призначити пенсію за віком із зниженням пенсійного віку на шість років, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Частиною 1 ст. 45 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Апеляційний суд встановив, що позивачка досягла пільгового пенсійного віку 04 лютого 2025 року та звернулась із заявою про призначення пенсії 07 лютого 2025 року, тобто протягом трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку. 
Отже, пенсію позивачці необхідно призначити з 05 лютого 2025 року.
Щодо способу захисту порушеного права апеляційний суд виходить із такого.
Апеляційний суд встановив право позивачки на пенсію із зниженням пенсійного віку на 6 років, що було єдиною підставою відмови в призначенні пенсії на пільгових умовах.
Таким чином, суд першої інстанції вірно вважав, що для ефективного захисту прав позивачки необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з 05.02.2025 призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про те, що основним документом, що підтверджує право ОСОБА_1 на пільги та компенсації, встановлені Законом № 796-XII, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи є помилковим.
Враховуючи те, що апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і апелянт не зазначає вказану обставину, як підставу для скасування рішення суду першої інстанції, а також те, що вказаний висновок суду першої інстанції не вплинув на правильність вирішення спору, апеляційний суд не знаходить правових підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині мотивів задоволення позову.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Оскільки, апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2025 року у справі № 140/4169/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України, за наявності яких постанову може бути оскаржено до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель