ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року	справа № 380/17920/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кравціва О.Р. розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку.
Суть справи.
До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) з позовом до Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації (далі – відповідач, Департамент), в якому просить:
- визнати протиправним і скасувати наказ т. в. о. директора Дмитрів Мар`яни №02-02-03/33 від 18.07.2025 про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу розвитку персоналу та організаційного забезпечення управління фінансового забезпечення та розвитку персоналу Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації;
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу розвитку персоналу та організаційного забезпечення управління фінансового забезпечення та розвитку персоналу Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації;
- стягнути з Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 25.07.2025 по день винесення судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що звільнення проведено під час перебування позивача в стані тимчасової непрацездатності. Звільнення відбулося під час випробувального терміну, після надання завдань «через пару годин повідомили про звільнення». Роботодавець не зміг пояснити, яким чином ОСОБА_1 не відповідає займаній посаді. Відповідачем порушено «Методичні рекомендації з питань випробування та встановлення відповідності державного службовця займаній посаді». Оскільки звільнення проведено протиправно, позивача слід поновити на посаді та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Ухвалою суду від 05.09.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення її недоліків /арк.спр.14/.
Позивач усунув недоліки позовної заяви. Подав клопотання про поновлення строку звернення до суду /арк.спр.17-18/.
Ухвалою суду від 29.09.2025 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання /арк.спр.19/.
Відповідач проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у відзиві /арк.спр.23-28/. Вказує, що твердження позивача про його звільнення під час перебування на лікарняному не відповідають дійсності. Надані ОСОБА_1 медичні висновки неможливо ідентифікувати щодо кого вони видані. До кінця робочого дня звільнення позивач на роботу не з`явився, про свою відсутність не попередив. Жодних підтверджуючих документів про хворобу ОСОБА_1 до дня подання позову до Департаменту не подавав. Попередні листки тимчасової непрацездатності за період з 26.06.2025 до 30.06.2025 та за період з 21.07.2025 до 24.07.2025 опрацьовано, відповідні кошти нараховано та виплачено. Твердження позивача про сумлінне виконання завдань під час строку випробування не відповідають дійсності. Вирішення питання про відповідність працівника займаній посаді є прерогативою роботодавця.
Позивач подав відповідь на відзив /арк.спр.76-78/ у якому заперечив проти відзиву з підстав, викладених у позовній заяві та додав, що попередження про звільнення не містить чітких підстав невідповідності займаній посаді, є загальним і неконкретизованим, без наведення мотивів, не відображає обставин, що мали вплив на його прийняття. Також, відповідач не ознайомив позивача з висновком про результати випробування та встановлення невідповідності займаній посаді. Отже, порядок звільнення порушено, а позивача слід поновити на посаді.
Розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі (частина 2 статті 262 КАС України).
Суд з`ясував підстави позову, відзиву, відповіді на відзив, фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, дослідив письмові докази, та -
в с т а н о в и в :
Наказом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 13.06.2025 №02-02-03/25 ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста відділу розвитку персоналу та організаційного забезпечення управління фінансового забезпечення та розвитку персоналу, на час відсутності основного працівника ОСОБА_2 , на умовах строкового трудового договору до призначення на цю посаду переможця конкурсу, або до спливу 12-місячного строку після припинення чи скасування воєнного стану, з 17.06.2025. Встановлено випробування строком на 1 місяць з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді. Підстава: заява ОСОБА_1 від 04.06.2025, протокол №2 від 03.02.2025 /арк.спр.38/.
ОСОБА_1 склав присягу державного службовця 17.06.2025 /арк.спр.40/.
Наказом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 15.07.2025 №02-02-03/32 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 (з 26.06.2025 до 30.06.2025) у період випробування, строк випробування продовжено на 5 календарних днів з 17.07.2025 до 21.07.2025, протягом яких він фактично не виконував обов`язки. ОСОБА_1 зобов`язано підготувати звіт про результати виконання завдань, встановлених на строк випробування до 18.07.2025 та подати на розгляд, з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді /арк.спр.48/.
Листом Департаменту від 15.07.2025 відповідно до частини 6 статті 35 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 попереджено про звільнення з посади з 21.07.2025 у зв`язку з закінченням строку випробування на посаді державної служби /арк.спр.49/.
Наказом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 18.07.2025 №02-02-03/33, відповідно до пункту 2 статті 87 «Про державну службу», ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу розвитку персоналу та організаційного забезпечення управління фінансового забезпечення та розвитку персоналу 21.07.2025, у зв`язку з закінченням строку випробування та встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування /арк.спр.51/.
Наказом Департаменту освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації від 25.07.2025 №02-02-03/36 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 внесено зміни до пункту 1 наказу від 18.07.2025 №02-02-03/33 «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині дати звільнення, а саме « 21 липня 2025 року» змінено на « 25 липня 2025 року». Підстава: листок тимчасової непрацездатності від 21.07.2025 до 24.07.2025 №18032618-2033408914-1, виданий КНП « 6-а міська поліклініка м. Львова» /арк.спр.58/.
Вважаючи звільнення з роботи протиправним, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Вирішуючи спір суд застосовує такі норми права.
Завданням адміністративного судочинства України відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Головним питанням у цьому спорі є оцінка дій та рішень суб`єкта владних повноважень в частині звільнення позивача з займаної посади.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015, Кодексом законів про працю України.
Згідно з частинами 1 та 6 статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі – Закон №889-VIII).
Пунктом 1 статті 1 Закону №889-VIII визначено, що державна служба – це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.
Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до положень статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби (частина 1).
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом (частина 2).
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3).
Питання випробування та встановлення відповідності державного службовця займаній посаді врегульовано статтею 35 Закону №889-VIII.
В акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку (частина 1).
При призначенні особи на посаду державної служби вперше встановлення випробування є обов`язковим (частина 2).
На строк випробування державному службовцю визначаються завдання, зміст та обсяг яких має відповідати посадовим обов`язкам. Строки виконання завдань мають бути реальними для досягнення необхідного результату. Випробування встановлюється строком від одного до шести місяців (частина 3).
У разі незгоди особи з рішенням про встановлення випробування вона вважається такою, що відмовилася від зайняття посади державної служби. У такому разі застосовується відкладене право суб`єкта призначення на повторне визначення переможця конкурсу (частина 4).
Якщо державний службовець у період випробування був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, перебуванням у додатковій відпустці у зв`язку з навчанням або з інших поважних причин, строк випробування продовжується на відповідну кількість днів, протягом яких він фактично не виконував посадові обов`язки (частина 5).
Суб`єкт призначення має право звільнити державного службовця з посади до закінчення строку випробування у разі встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді на підставі пункту 2 частини 1 статті 87 цього Закону. Суб`єкт призначення попереджає державного службовця про звільнення у письмовій формі не пізніш як за сім календарних днів (частина 6).
У разі якщо строк випробування закінчився, а державного службовця не ознайомлено з наказом про його звільнення з посади державної служби, він вважається таким, що пройшов випробування (частина 7).
Згідно з статтею 87 Закону №889-VIII однією з підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування (пункт 2 частини 1).
Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинний на час виникнення спірних правовідносин).
Нормам Закону України «Про державну службу» кореспондують приписи Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з приписами статті 40 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців (частина 1).
Строк випробування при прийнятті на роботу робітників не може перевищувати одного місяця (частина 2).
До строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причини (частина 3).
За правилами статті 28 КЗпП України коли строк випробування закінчився, а працівник продовжує працювати, то він вважається таким, що витримав випробування, і наступне розірвання трудового договору допускається лише на загальних підставах (частина 1).
У разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (частина 2).
Відповідно до частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у разі встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування (пункт 11).
Приписами статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
З доказів у справі суд встановив, що ОСОБА_1 призначений Департаментом на посаду 13.06.2025 на умовах строкового трудового договору з випробувальним строком на 1 місяць з метою встановлення відповідності державного службовця займаній посаді /арк.спр.5/, а наказом Департаменту від 18.07.2025 №02-02-03/33 ОСОБА_1 звільнено з посади 21.07.2025 у зв`язку з закінченням строку випробування та встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування /арк.спр.51/.
Стосовно покликань позивача на протиправність звільнення під час перебування на лікарняному суд звертає увагу на те, що наказом Департаменту від 25.07.2025 №02-02-03/36 у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1 внесено зміни до пункту 1 наказу від 18.07.2025 №02-02-03/33 «Про звільнення ОСОБА_1 » у частині дати звільнення, а саме « 21 липня 2025 року» змінено на « 25 липня 2025 року». Підстава: листок тимчасової непрацездатності від 21.07.2025 до 24.07.2025 №18032618-2033408914-1, виданий КНП « 6-а міська поліклініка м. Львова» /арк.спр.58/.
Також, відповідачем оплачено лікарняні листки ОСОБА_1 за період тимчасової непрацездатності під час випробувального терміну як з 26.06.2025 до 30.06.2025, так і з 21.07.2025 до 24.07.2025 /арк.спр.60-61/.
На доказ продовження перебування у стані тимчасової непрацездатності позивач надав суду медичний висновок №1111-7Х49-ТТНХ-7ВРХ від 25.07.2025 за період з 25.07.2025 до 29.07.2025 та медичний висновок №1111-ХАЕВ-К9Р4-7А42 від 01.08.2025 за період з 29.07.2025 до 01.08.2025 /арк.спр.8-9/.
Проте відповідач заперечив проти належності таких доказів, адже у цих медичних висновках не ідентифіковано саме ОСОБА_1 . Надав суду сформований звіт з Порталу електронних послуг Пенсійного фонду України за період від 01.01.2025 до 09.10.2025, у якому є відомості про листи тимчасової непрацездатності з 26.06.2025 до 30.06.2025 і з 21.07.2025 до 24.07.2025 та немає даних про видачу листа тимчасової непрацездатності ОСОБА_3 від 25.07.2025 за періоди непрацездатності з 25.07.2025 до 29.07.2025 та з 29.07.2025 до 01.08.2025 /арк.спр.62-68/. Повідомив суду, що всі відомості про видані електронні листи непрацездатності надходять до Департаменту через Портал електронних послуг Пенсійного фонду України.
За таких обставин, суд не бере до уваги покликання позивача на медичні висновки №1111-7Х49-ТТНХ-7ВРХ від 25.07.2025 та №1111-ХАЕВ-К9Р4-7А42 від 01.08.2025, оскільки відповідач не знав та не міг про них знати приймаючи накази про звільнення ОСОБА_1 . Крім того, у поданих позивачем медичних висновках дійсно не ідентифіковано ОСОБА_1 .
Стосовно покликань позивача на успішне виконання завдань та проходження випробувального строку відповідач зазначив, що позивач не готував звіт про виконання Антикорупційної програми за І півріччя та не брав участі у його підготовці. Зазначений звіт підготувала інша працівниця та завантажила його у СЕД «Мегаполіс». Майже за місяць роботи ОСОБА_1 не підготував жодної службової записки або висновків з правових питань, лише склав кілька листів-відповідей на запити адвокатів, правоохоронних органів та інших юридичних осіб, та й ті з порушенням строків. Проєкт меморандуму з провінцією Альберта (Канада) про взаєморозуміння щодо спеціального радника з питань мови та спеціального уповноваженого з проєктів для України, готувала основна (попередня) працівниця ОСОБА_2 , а позивач лише вносив правки та уточнення. Станом на 15.07.2025 позивач не освоїв роботу в СЕД «Мегаполіс». Тому, був присутнім у судовому засіданні, однак не був допущений до представництва інтересів Департаменту у судовому засіданні у зв`язку з відсутністю документів на представництво. Іншої претензійно-позовної роботи позивач не виконував. Відповідно у звіті про результати виконання завдань позивач вказав неправдиві дані щодо їх виконання. У цих фактах проявилося безвідповідальне відношення до роботи та некомпетентність ОСОБА_1 під час випробувального терміну.
Крім того, відповідач повідомив, що під час випробувального строку ОСОБА_1 поводив себе некоректно: не надав під час призначення на посаду трудову книжку, про що складено акт від 21.07.2025 /арк.спр.54/; не з`явився на роботу 26.06.2025 та не повідомив керівництво про причини відсутності, про що складено акт від 26.06.2025 /арк.спр.57/; не з`явився на роботу 21.07.2025 та не повідомив про тимчасову непрацездатність роботодавця, про що складено акт від 21.07.2025 /арк.спр.53/; ігнорував прохання керівництва здати ключі від кабінету, про що складено акт від 22.07.2025 /арк.спр.55/.
Проти цих аргументів відповідача позивач заперечень не висловив та не спростував їх належними доказами. За таких обставин, суд вважає покликання позивача на успішне проходження ним випробувального строку необґрунтованим.
Покликання позивача на порушення відповідачем Методичних рекомендацій з питань випробування та встановлення відповідності державного службовця займаній посаді суд до уваги не бере, оскільки такі мають рекомендаційний характер, а крім того, позивач не довів порушення своїх прав в процедурі проходження випробувального строку на посаді та звільнення за результатами випробування. На противагу цьому обставини справи свідчать, що відповідач мав підстави вважати позивача таким, що не відповідає займаній посаді.
Слід наголосити, що у період випробувального терміну суб`єкт призначення з`ясовує професійні та ділові якості працівника, його здатність виконувати обов`язки якісно і сумлінно. Тому, наслідком негативного висновки суб`єкта призначення щодо відповідності працівника займані посаді є звільнення з причин неуспішних результатів випробування. У цьому випадку суб`єкт призначення повинен самостійно визначити відповідність працівника займаній посаді у контексті виконаної ним роботи та наділений певною свободою розсуду.
До подібних висновків дійшов Верховний Суд у рішенні від 22.07.2020 у справі №826/12446/17.
Інші доводи та заперечення сторін у справі висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За викладених підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не є необхідним надавати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі та висновків суду не спростовують.
Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказів про звільнення позивача з роботи, немає підстав для задоволення таких вимог.
Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, законність та обґрунтованість дій та рішень відповідача. Тому, у задоволенні позову слід відмовити повністю.
За правилами статті 139 КАС України позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено повністю, повернення судових витрат не передбачено. Оскільки за подання цього позову позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір зі сторін стягувати не слід.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 257, 293, 295 КАС України, суд, -
в и р і ш и в :
1. У задоволенні позову відмовити повністю.
2. Судовий збір зі сторін не стягувати.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя	Кравців Олег Романович