КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2026 року №320/17917/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Білоноженко М.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01001, м. Київ, пров. Музейний, 2д, код ЄДРПОУ 43315602), у якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив суд:
- зобов`язати Відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження № 53891614 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 715 188,88 грн відповідно до постанови державного виконавця від 15.12.2015 № 44096558;
- зобов`язати Відповідача виключити відомості щодо ОСОБА_1 за виконавчим провадженням № 53891614 з Єдиного реєстру боржників.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що оскільки рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.05.2022 виконавчий лист було визнано таким, що не підлягає виконанню, усі зобов`язання, пов`язані з його виконанням, у тому числі сплата виконавчого збору, втратили правову підставу, в зв`язку із чим виконавче провадження № 53891614 підлягає закінченню.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк з моменту отримання даної ухвали.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, направив до суду копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 53891614.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24 червня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20.05.2014 у справі № 754/22556/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за Кредитним договором у розмірі 7 146 736,70 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 3 219 грн та витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 1 233,12 грн. 
На виконання вищезазначеного рішення, Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист від 11.07.2014 у справі №754/22556/13-ц про примусове виконання рішення.
23.07.2014 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №44096558.
15.12.2015 у ВП № 44096558 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 715 118,88 грн.
04.05.2017 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві, за заявою стягувача, повернуто виконавчий лист на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» із правом повторного пред`явлення виконавчого листа для примусового виконання.
У подальшому, державним виконавцем виділено в окреме виконавче провадження за №53891614 постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві №44096558 від 15 грудня 2015 року про стягнення з боржника суми виконавчого збору у розмірі 715 118,88 грн. (10% суми заборгованості відповідно до виконавчого листа).
11.05.2017 постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 53891614 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №44096558 видана 15.12.2015.
Стягувач пред`явив Виконавчий лист до виконання повторно, внаслідок чого 29.10.2021 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 67272953.
07.12.2021 вказане виконавче провадження об`єднано разом з іншими виконавчими провадженням щодо ОСОБА_1 у зведене виконавче провадження № 67808436.
30.05.2022 Деснянський районний суд м. Києва у справі № 754/22556/13-ц визнав виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. 
У зв`язку із цим, 10.08.2022 державний виконавець закінчив ВП № 67272953 щодо стягнення заборгованості за виконавчим листом. Проте, виконавче провадження
№ 53891614 щодо стягнення виконавчого збору залишилося чинним.
Позивач звернувся із заявою про закінчення виконавчого провадження №53891614, яка на час подання позову лишається нерозглянутою. 
Позивач вважає, що наявність відомостей про нього, як боржника, в Єдиному реєстрі боржників, накладає ряд обмежень, зокрема, щодо розпорядження майном та користування банківськими рахунками.
З метою захисту своїх законних прав та інтересів, позивач звернувся до суду із даним позовом, при вирішенні якого суд виходить із наступного.
Основним законом, що регламентує порядок примусового виконання рішень, є Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (з наступними змінами і доповненнями, далі по тексту -Закон №1404-VIII).
Згідно ч. 1 статті 1 Закону Закон №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За правилами ч.1 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, необхідність закінчення виконавчого провадження №53891614 з виконання постанови від 15.12.2015 про стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 715 118,88 грн, позивач пов`язує з визнанням виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва від 11.07.2014 №2-1232/2014 таким, що не підлягає виконанню.
На переконання позивача, у випадку закінчення виконавчого провадження у зв`язку з визнанням виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, під час останнього його пред`явлення до виконання, виконавчий збір, стягнутий при попередніх пред`явленнях виконавчого листа до виконання, стягненню не підлягає.
Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд не погоджується із такими висновками позивача з огляду на наступне.
Закон України «Про виконавче провадження» виділяє дві форми завершення виконавчого провадження: повернення виконавчого документа без виконання та закінчення виконавчого провадження, які в свою чергу, в залежності від підстав, тягнуть за собою виникнення різних процесуальних наслідків, зокрема, і щодо можливості продовження стягнення виконавчого збору поза межами завершеного виконавчого провадження.
Так, положення частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язують державного виконавця у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.
При цьому згідно з пунктом 5 вказаної статті повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Відповідно до частини шостої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа, виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
В той же час, положеннями пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню виконавче провадження підлягає закінченню.
У разі закінчення виконавчого провадження, зокрема, у зв`язку із визнанням судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (частина сьома статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).
Таким чином правові наслідки завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою не є тотожними правовим наслідкам визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню з підстав, визначених статтями 40, 41 Закону України «Про виконавче провадження».
Зокрема, повернення виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою має наслідком поновлення йому перебігу строку на повторне пред`явлення виконавчого документу для виконання, тоді як у випадку визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, наведеним правовим регулюванням передбачено лише можливість відновлення раніше закінченого виконавчого провадження в порядку статті 41 Закону України «Про виконавче провадження».
Поряд з цим, у разі визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню. У той же час, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою нестягнута сума виконавчого збору підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.
Вказана позиція підтримана Верховним Судом у постанові від 06 квітня 2023 року по справі №320/8585/20.
Відповідно, необхідно розмежовувати правові наслідки завершення виконавчого провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку повернення виконавчого документа стягувачу за його письмовою заявою та на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Як свідчать матеріали справи, постановою державного виконавця від 04 травня 2017 року, винесеною у виконавчому провадженні №44096558, виконавчий лист повернуто стягувачу за його заявою на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Таким чином, у виконавчому провадженні №44096558 стягувачем реалізовано процесуальне право повернення виконавчого документа без виконання за власною заявою, що стало підставою для правомірних дій державного виконавця щодо застосування ним частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у вигляді винесення постанови про стягнення виконавчого збору та подальшого її виконання встановленому Законом порядку.
При цьому суд зауважує, що постанова державного виконавця від 15.12.2015 про стягнення виконавчого збору є окремим виконавчим документом в силу пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», відмінним від виконавчого листа, який по матеріалах справи визнано таким, що не підлягає виконанню.
На підставі постанови державного виконавця від 15.12.2015 про стягнення виконавчого збору відкрито окреме виконавче провадження №53891614.
Суд зауважує, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 15.12.2015 є виконавчим документом у виконавчому провадженні № 53891614, і така постанова не була скасована чи визнана судом такою, що не підлягає виконанню, що автоматично виключає застосування державним виконавцем, конкретно до виконавчого провадження №53891614, такої процесуальної дії, як закінчення згідно з пунктом 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».(постанова Верховного Суду від 15.12.2025 по справі №420/30264/23 )
З огляду на це, а також на те, що державним виконавцем дотримано алгоритм законодавчо визначених дій, доводи позивача про необхідність закінчення виконавчого провадження № 53891614 є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях, суб`єктивній оцінці позивачем обставин та помилковому тлумаченні останнім норм закону.
За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти постанову про закінчення виконавчого провадження № 53891614 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору. В зв`язку із наведеним, вимога позивача про виключення відомостей щодо ОСОБА_1 за виконавчим провадженням № 53891614 з Єдиного реєстру боржників, також не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).
Частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263, 287 КАС України суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Білоноженко М.А.