ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року	Львів	Справа № 380/20869/24 пров. № А/857/19573/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді: Гуляка В.В. 
суддів: Матковської З.М., Носа С.П.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року (суддя – Потабенко В.А., час ухвалення – не вказаний, місце ухвалення – м. Львів, дата складання повного рішення – 07.04.2025), 
в адміністративній справі №380/20869/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, 

встановив: 

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі – відповідач) в якому просила: 1) визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії позивачу в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з часу звернення (29.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”; 2) зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з часу звернення (29.08.2024) за перерахунком пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому висловив свої заперечення проти задоволення позовних вимог. Просив у задоволенні вимог позивача відмовити у повному обсязі. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01.09.2024 за перерахунком пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, з 01.09.2024 за перерахунком пенсії відповідно до пункту “г” статті 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення”. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що рішення суду постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, є незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідачем було надано роз`яснення щодо звернення позивача листом від 12.09.2024 № 21640-22988/М-52/8-1300/24 в порядку розгляду звернень громадян відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Таким чином, оскільки, позивач не зверталася із заявою встановленого зразка відповідно до Порядку 22-1, тому органом Пенсійного фонду України рішення щодо здійснення перерахунку пенсії позивача відповідно до п. “г” ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” не приймалося. У разі звернення позивача зі заявою встановленого зразка та оригіналами документів про визнання позивача реабілітованою особою, відповідачем буде прийнято рішення про перерахунок (відмову в перерахунку) пенсії.
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07.04.2025 по справі № 380/20869/24 та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує пенсію по інвалідності, 2-а група загального захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням НОМЕР_1 .
Відповідно до архівних довідок від 18.05.2004 за № 4/4-466 управління оперативної інформації управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_2 , 1911 року народження; ОСОБА_3 , 1911 року народження; ОСОБА_4 , 1940 року народження; ОСОБА_5 , 1935 року народження, ОСОБА_6 , 1927 року народження – ІНФОРМАЦІЯ_1 із села Новосілки Яворівського району Львівської області за рішенням особливої наради при МДБ СРСР від 13.09.1952 були виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Якутську АРСР по політичних мотивах, звідки звільнені 28.07.1958. Вищевказані особи були реабілітовані з поверненням конфіскованого майна або його вартості. 
Позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у місцях спецпоселення – селещі Лебедіний Алданського району Якутської АРСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 видане 01.09.1957 Алданським міськЗАГС, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану про народження вчинено запис №19 від 01.09.1957. Матір`ю позивача була ОСОБА_7 , 1935 року народження, які була репресована, а батьком – ОСОБА_8 , 1933 року народження. Мати Позивача ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_8 13.12.1956 та змінила прізвище ОСОБА_10 на ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_3 , про що вчинено відповідний актовий запис №40.
26.04.1980 позивач уклала шлюб із ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та змінила прізвище « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_4 , виданого повторно 09.10.2024 за актовим записом №18 складеного 18.04.1980. Пізніше позивач, 10.08.2004 перемінила прізвище « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про переміну прізвища, ім`я, по-батькові НОМЕР_5 про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові зроблено запис №16. 
Згодом позивач 29.07.2011 змінила прізвище « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_13 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені НОМЕР_6 , про що в книзі реєстрації зміни імені зроблено запис №17. Також позивач, 19.04.2016 змінила своє ім`я « ОСОБА_14 » на « ОСОБА_15 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені НОМЕР_7 , про що складено відповідний актовий запис №14.
02.03.2015 Львівською обласною радою видано позивачу посвідчення № 72/16-П, згідно якого вона має право на пільги, передбачені рішенням Львівської обласної ради та Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні». 
Також встановлено, що 29.08.2024 позивач звернулась до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою та необхідними документами про здійснення перерахунку підвищення до пенсії у розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком відповідно до п. “г” ч. 1 ст. 77 Закону України “Про пенсійне забезпечення” (а.с.8).
За результатами розгляду цієї заяви від 29.08.2024 відповідач листом від 12.09.2024 № 21640-22988/М-52/8-1300/24 відмовив позивачу у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії, оскільки вона звернулась із заявою невстановленого зразка (а.с.8-зв). 
Вважаючи рішення відповідача про відмову у здійсненні перерахунку підвищення до пенсії, позивач звернулась до суду із цим позовом. 

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лишена підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Судом першої інстанції вірно враховано, що зміст нормативно-правових положень щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності через надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України від 17.04.1991 № 962-XII «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (далі - Закон № 962-XII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Так, статтею 1-1 Закону № 962-XII визначено такі терміни, зокрема: вислання - примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 962-XII реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Відповідно до ст. 1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29.04.1942 № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Частиною 1 ст. 4 Закону № 962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Враховуючи вищенаведені правові норми, суд першої інстанції вірно зазначив, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постанові від 13.05.2024 у справі № 500/5507/23.
Відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1788-XII) призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Судом вірно встановлено та взято до уваги те, що позивач є членом сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, і отримує підвищення до пенсії за цей статус у розмірі 43,52 грн. на підставі п.п. 2 п. 4 Постанови № 654. Таке підвищення до пенсії відповідачем не заперечується.
Відповідно до п. 6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України “Про пенсійне забезпечення”. Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Підпунктом 2 п. 4 Постанови № 654 (з наступними змінами та доповненнями) установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено - 43,52 грн.
Згідно з ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, згідно з яким , Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 Закону України “Про прожитковий мінімум” від 15.07.1999 № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
Згідно із ч. 4 ст. 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами 1 - 3 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом. 
Із урахуванням загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, під час визначення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач як член сім`ї осіб, яких було примусово переселено та згодом реабілітовано, має право на підвищення до пенсії в розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком як це передбачено п. «г» ст. 77 Закону № 1788-ХІІ, а не 43,52 грн., як визначено Постановою № 654. 
Апеляційний суд також враховує, що з матеріалів справи видно, що 29.08.2024 позивач зверталася із заявою до ГУ ПФУ у Львівській області щодо проведення їй доплати до пенсії як реабілітованій особі на підставі пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». До заяви було додано документи для підтвердження відповідного статусу, а саме: - копія посвідчення реабілітованої особи;- копія пенсійного посвідчення;- копія паспорта та ІПН; - копія Довідки про реабілітацію;- копія Свідоцтва про народження; - свідоцтво про шлюб. 
При цьому, зміст цієї заяви є зрозумілим і дає можливість оцінити намір заявника. 
Водночас результат розгляду порушеного позивачем у заяві від 29.08.2024 року питання відповідач оформив листом від 12.09.2024 № 21640-22988/М-52/8-1300/24, який не містить в собі інформації щодо розгляду цієї заяви позивача в порядку розгляду звернень громадян відповідно до Закону України «Про звернення громадян».
Таким чином, зі змісту заяви позивача від 29.08.2024, а також відповіді наданої відповідачем за результатами її розгляду видно, що вони стосувались саме нарахування та виплати підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». 
Крім цього, визначена Порядком №22-1 процедура є способом дій пенсійного органу у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «пенсійного» питання. У світлі вимог ч.2 ст.19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.
Колегія суддів враховує також те, що Верховний Суд, вирішуючи питання правомірності нерозгляду органом пенсійного фонду заяви, форма якої не відповідає тій, яка встановлена Порядком № 22-1, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі №748/696/17 вказав, що важливим при вирішенні спірних правовідносин є зміст зазначеної заяви, який очевидно дає змогу оцінити намір заявника. Крім того, вказав, що важливим є також долучення позивачем до заяви документів, які подаються саме при призначенні пенсії.
Судом першої інстанції також вірно зазначено, що оскільки заява позивача від 29.08.2024 прийнята та зареєстрована відповідачем, то підлягала розгляду із прийняттям відповідного рішення по суті вимог.
Таким чином, доводи апелянта (відповідача) у відповідній частині є безпідставними.
З метою належного захисту порушеного права позивача, судом першої інстанції також вірно враховано положення ч. 4 ст. 45 Закону № 1058 та зобов`язано відповідача здійснити позивачу нарахування та виплату підвищення до пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з 01.09.2024.
Колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог - позивач не оскаржує.
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права з повним встановленням обставин справи, що не спростовано доводами апеляційної скарги, які колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з урахуванням наведеного вище правового регулювання спірних правовідносин. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року в адміністративній справі №380/20869/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	С. П. Нос