П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 484/102/26	

Головуючий в 1 інстанції: Шикеря І.А.
Дата і місце ухвалення: 04.02.2026 р., м. Первомайськ 

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2026 року у справі №484/102/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа – Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, –

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №1711 від 21 жовтня 2025 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та закрити провадження у справі. 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі дійшов помилкового висновку про правомірність постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності.
Зокрема апелянт вказує, що оскаржувана постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності була винесена після спливу строків, визначених статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що виключає можливість застосування до нього адміністративного стягнення.
Апелянт зазначає, що відповідно до змісту оскаржуваної постанови правопорушення полягало у його неявці до територіального центру комплектування та соціальної підтримки 02 червня 2025 року за мобілізаційним розпорядженням. Отже, саме з цієї дати відповідачу було відомо про факт невиконання ним відповідного обов`язку.
На думку апелянта, з урахуванням положень частини дев`ятої статті 38 КУпАП строк притягнення до адміністративної відповідальності становить три місяці з дня виявлення правопорушення, а тому такий строк сплив 02 вересня 2025 року, тоді як постанова про накладення адміністративного стягнення була винесена лише 21 жовтня 2025 року.
Крім того апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно погодився з доводами відповідача щодо дотримання строків притягнення до адміністративної відповідальності та не надав належної оцінки доводам позивача про пропуск такого строку.
З огляду на викладене апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню, і просить суд апеляційної інстанції ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.02.2026 року - без змін, посилаючись на те, що постанова №1711 від 21.10.2025 року прийнята у межах наданих повноважень та з дотриманням вимог чинного законодавства.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
В апеляційній скарзі апелянт просив здійснити розгляд справи без участі позивача та його представника.
З урахуванням неприбуття учасників справи, належного їх повідомлення про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч.1 ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 10 травня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 Мигіївській сільській раді Первомайського району Миколаївської області було направлено мобілізаційне розпорядження №103 щодо здійснення оповіщення військовозобов`язаних, у тому числі ОСОБА_1 , про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 30 травня 2025 року о 09:00 годині з метою уточнення військово-облікових даних, проходження військово-лікарської комісії та оформлення відповідних військово-облікових документів.
На виконання зазначеного мобілізаційного розпорядження 30 травня 2025 року Мигіївською сільською радою Первомайського району Миколаївської області за №1053/09.07 було надано інформацію про здійснення оповіщення військовозобов`язаних, у тому числі ОСОБА_1 .
У зв`язку з неявкою ОСОБА_1 до територіального центру комплектування та соціальної підтримки 02 червня 2025 року, його статус у відповідних облікових даних було змінено на «порушник військового обліку», після чого ІНФОРМАЦІЯ_4 направлено звернення до органів Національної поліції України щодо його розшуку та доставлення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з матеріалами справи 28 вересня 2025 року працівниками поліції ОСОБА_1 було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де уповноваженою посадовою особою відповідача складено протокол №1049 про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
За результатами розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення постановою №1711 від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 гривень.
У зазначеній постанові вказано, що під час проведення звірки облікових даних було встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до ІНФОРМАЦІЯ_1 02 червня 2025 року о 09:00 годині за мобілізаційним розпорядженням №103 від 10 травня 2025 року без поважних причин, чим порушив вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Не погодившись із правомірністю зазначеної вище постанови, позивач звернувся до суду першої інстанції з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності прийнята відповідачем у межах наданих повноважень, на підставі та у спосіб, визначені чинним законодавством, при цьому позивач без поважних причин не прибув до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк, визначений мобілізаційним розпорядженням, чим порушив вимоги частини третьої статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови суд не вбачає.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до статті 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема передбачені статтями 210, 210-1, 211 КУпАП.
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення мають право керівники відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно з оскаржуваною у даній справі постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Відповідно до частини третьої статті 210-1 КУпАП вчинення порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, передбаченого частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення адміністративного стягнення.
Зазначена норма є бланкетною, а тому при її застосуванні підлягають врахуванню положення законодавства, що регулює питання мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації, а також обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до статті 22 зазначеного Закону громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки та місце, зазначені у повістці або мобілізаційному розпорядженні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан, який триває і на даний час.
Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №65/2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до пункту 20 зазначеного Порядку резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені у повістках або мобілізаційних розпорядженнях.
Відповідач посилався на те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за неявку 02 червня 2025 року о 09:00 годині до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за мобілізаційним розпорядженням без поважних причин.
При цьому позивач не заперечує факту нез`явлення у визначений день та час до територіального центру комплектування.
Позивач обґрунтовує протиправність оскаржуваної постанови тим, що відповідачем порушено строки притягнення його до адміністративної відповідальності, визначені статтею 38 КУпАП.
Відповідно до частини дев`ятої статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210 та 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Таким чином, строк накладення адміністративного стягнення у даному випадку становить три місяці з дня виявлення правопорушення.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначив, що вчинене позивачем порушення є триваючим, у зв`язку з чим строки притягнення до адміністративної відповідальності пропущені не були.
Колегія суддів зазначає, що днем вчинення правопорушення у даному випадку є день, коли особа не виконала покладений на неї обов`язок з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки, тобто 02 червня 2025 року.
Саме у цей день відповідачу стало відомо про факт невиконання позивачем обов`язку щодо прибуття до територіального центру комплектування, а тому днем виявлення правопорушення є також 02 червня 2025 року.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, 02 червня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_2 звернувся до органів Національної поліції України щодо розшуку позивача у зв`язку з його неприбуттям за мобілізаційним розпорядженням.
Отже, суд апеляційної інстанції встановив, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП здійснено після спливу тримісячного строку, визначеного статтею 38 КУпАП.
Колегія суддів також звертає увагу, що дотримання строків накладення адміністративного стягнення є обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі закінчення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №308/8763/15-а.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята поза межами строку, визначеного статтею 38 КУпАП, а тому підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не врахував наведених обставин та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.
Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є, зокрема, неправильне застосування судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
За правилами пункту 3 частини першої статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Таким чином, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування постанови ІНФОРМАЦІЯ_1 №1711 від 21 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП та закриття справи про адміністративне правопорушення.
Щодо розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Як убачається з матеріалів справи, позивачем за подання адміністративного позову та апеляційної скарги сплачено судовий збір у загальному розмірі 1661,10 грн, з яких 665,60 грн – за подання позовної заяви та 997,50 грн – за подання апеляційної скарги.
Оскільки апеляційну скаргу задоволено, колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення судового збору за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача.
Керуючись статтями 139, 243, 250, 272, 286, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 лютого 2026 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити.
Скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №1711 від 21 жовтня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 – закрити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 1661,10 грн. (одна тисяча шістсот шістдесят одна гривня) 10 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та є остаточною.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук