СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2026 року м. Харків Справа № 922/4117/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Стойка О.В., суддя Демідова П.В. , суддя Попков Д.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп", м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 31.12.2025 у справі №922/4117/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Євро Бізнес", Київська обл., м. Бровари
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп", м. Харків
про стягнення 275173,78 грн.
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Євро Бізнес» (далі - Позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп", м. Харків (далі- Відповідач) про стягнення 275173,78 грн. суми попередньої оплати.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 31.12.2025 у справі №922/4117/25 позовні вимоги задоволено у повному обсязі.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Відповідач звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 31.12.2025 у справі №922/4117/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги (з урахуванням змісту доповнень до апеляційної скарги) Відповідач зазначив наступне:
-судом першої інстанції не надано належної оцінки недобросовісній поведінці Позивача, яка спочатку полягала у вчиненні юридично значущої дії – підписанні видаткових накладних електронним підписом (далі-КЕП), а потім їх анулювання без будь- яких претензій;
- судом першої інстанції неправильно застосовано законодавство про електронний документообіг, а саме ст. 207 ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», ст. 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», безпідставно залишено поза увагою юридичну силу підписаних КЕП видаткових накладних, що призвело до необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та висновку про не поставку товару;
-суд першої інстанції залишено поза увагою стандарт вірогідності доказів, оскільки суд обмежився формальним констатуванням відсутності підпису на паперовому носії, проігнорувавши сукупність електронних та облікових доказів;
- суд проігнорував докази добросовісності Відповідача та ухилився від аналізу суперечливої поведінки Позивача, який направив претензію тільки після спливу трьох місяців та протягом тривалого часу не заявляв про недоліки щодо якості/кількості після підписання первинних документів.
Окрім судового збору Відповідач просив також стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 12800,00грн., докази понесення якої він пообіцяв надати додатково.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду у справі №922/4117/25 від 26.01.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на означене судове рішення та встановлено строк учасникам справи для надання відзиву на апеляційну скаргу з доказами його (доданих до нього документів) надсилання іншим учасникам справи у строк до 09.02.2026р. (включно).
Вказаною ухвалою повідомлено учасників справи про розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в світлі частини 10 статті 270 ГПК України, оскільки справа переглядається лише в частині матеріальних вимог з ціною позову менша ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Позивач надіслав відзив, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги Відповідача, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Зокрема зазначив:
- судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення докладно описано усі докази та обставини справи;
-факт оплати Позивачем вартості товару Відповідачем не заперечується, однак жодних доказів його фактичної поставки суду не надано;
- Відповідач посилається на анульовані КЕП видаткові накладні, які не є предметом розгляду справи, а жодної видаткової накладної, яка б підтверджувала поставку оплаченого товару відповідно до рахунків №742 від 17.07.2025 (за арматуру) на суму 18 471,60грн. та № 748 від 18.07.2025 (Комплект UDK-WALL (Блок із автоклавного газобетону) на суму 256 702,18 грн, Відповідачем не надано навіть після отримання претензії.
Через відпустку судді Істоміної О.А. протоколом повторного автоматизованого розподілу від 27.02.2026 визначено новий склад судової колегії: головуючий суддя–Стойка О.В., судді Демідова П.В., Попков Д.О.
Враховуючи положення ч. ч. 13, 14 ст. 8 ГПК України, фіксація розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.
Рішенням господарського суду в межах даної справи встановлені обставини оплати Позивачем виставлених Відповідачем рахунків на оплату на загальну суму 275 173,78 грн., а саме рахунку № 742 від 17 липня 2025 р. та № 748 від 18 липня 2025 р. за поставку товару у сумі 18 471,60 грн. за платіжною інструкцією № 62 від 30.07.2025 р та 256 702,18 грн. за платіжною інструкцією № 67 від 30.07.2025 р., що сторонами не заперечується.
За твердженням Позивача, оплачений ним товар Відповідачем поставлено не було, у зв`язку із чим ним направлено претензію № 27/10-25-1 від 27.10.2025 р. з вимогою виконати обов`язок щодо передачі товару, визначеного договором або повернути передплату у розмірі 275 173,78 грн., яка Відповідачем залишена без реагування, товар не поставлено, сплачені кошти не повернуто.
Наведені обставини стали підставою для звернення до суду про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн.
Відповідач у відзиві заперечував проти позову з підстав фактичної поставки та отримання Позивачем спірного товару, у якості доказів чого посилався на оформлення видаткової накладної № 692 від 30.07.2025 на суму 18 471,60грн. в паперовому вигляді та направлення її Позивачу для підпису, а інші видаткові накладні, зокрема, спірна № 664 від 31.07.2025 на суму 256 702,18 грн - в електронному вигляді з використанням кваліфікованого електронного підпису через систему M.E.Doc, однак Позивач затягував її підписання; отримання Позивачем товару на суму 275 173,78 грн. також підтверджується оборотно-сальдовими відомостями щодо руху товару на складі, відсутністю жодних претензій щодо не поставки товару.
Також Відповідач стверджував, що факт включення Позивачем у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 182 616,30 грн. за результатами здійснення зазначених господарських операцій свідчить про отримання товару на загальну суму 1 095 697,78 грн., в тому числі і за оспорюваними видатковими накладними №692 від 30.07.2025 та № 664 від 31.07.2025 на загальну суму 275 173,78 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив факт відсутності поставки оплаченого Позивачем товару, у зв`язку з чим вважав право Позивач порушеним.
Суд відхилив посилання Відповідача на факт підписання Позивачем спірних накладних, а також отримання ним податкового кредиту, оскільки таких обставин не встановлено.
Предметом спору в даній справі є наявність підстав до повернення Відповідачем суми попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн, зокрема, щодо невиконання ним обов`язку поставити Позивачу оплачений останнім товар.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст.642 Цивільного кодексу України).
Згідно із ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.
Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до приписів статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Сторонами не оспорюється факт укладення між ними договору купівлі-продажу у спрощений спосіб, предмет якого визначений змістом рахунків № 742 від 17 липня 2025 р. на суму 18 471,60 грн. та № 748 від 18 липня 2025 р на суму 256 702,18 грн., а саме-арматури композитної д8мм(50м), д10мм (50м), д10(100м), д8 (100м) та комплектів UDK-WALL (блок з автоклавного газобетону UDK 600*200*300 400-2,5- F 100 UDK TBM Клей для газобетону, 900), UDK-WALL (блок з автоклавного газобетону UDK 600*200*100 400-2,5- F 100 UDK TBM Клей для газобетону, 900).
Також сторонами підтверджується оплата Позивачем зазначеного в рахунках товару за платіжною інструкцією № 62 від 30.07.2025 на суму 18 471,60 грн (рахунок № 742 від 17.07.2025) та за платіжною інструкцією №748 від 18.07.2025 на суму 256 702,18 грн (рахунок № 748 від 18.07.2025).
Відповідно до частини першої статті 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Стверджуючи про фактичну поставку Позивачу товару, Відповідач посилається на складання ним видаткових накладних № 692 від 30.07.2025 (в паперовому вигляді) та від № 664 від 31.07.2025 (в електронному вигляд) і, які були надані Позивачу, проте не підписані та не повернуті останнім.
Вищенаведений факт поставки Позивачем заперечується.
Також Відповідач посилається на відображення Позивачем зазначених господарських операцій у податковій звітності шляхом включення Позивачем у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 182 616,30 грн. за результатами здійснення зазначених господарських операцій, що також заперечується останнім.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Перевіркою наявних в матеріалах доказів судом встановлено, що спірні накладні не були підписані з боку Позивача, останнім ці господарські операції не були відображені в податковому обліку.
Доводи скаржника, що видаткові накладні, які були оформлені в електронному вигляді з використанням кваліфікованого електронного підпису через систему M.E.Doc, спочатку були підписані Позивачем, а потім - 05.08.25- ним анульовані-не підтверджуються матеріалами справи, ці обставини не стосуються спірних накладних № 692 від 30.07.2025 та № 664 від 31.07.2025, тобто тих, якими обґрунтовуються його заперечення проти позову, а дослідження правовідносин сторін стосовно інших угод – не охоплюються межами дослідження в даній справі.
Щодо посилання Відповідача на складені та зареєстровані ним у ЄРПН податкові накладні, то такий факт не може свідчити про реальне виконання ним зобов`язання з поставки та прийняття товару Позивачем.
Крім того, навіть сам час реєстрації таких накладних у ЄРПН 30.07.2025 передує заявленому Відповідачем часу поставки основної частини спірного товару за видатковою накладною № 664 на суму 256 702,18 грн - 31.07.2025, отже такий факт сам по собі не може бути доказом майбутньої поставки.
Доводи апелянта щодо включення до податкового кредиту Позивача суми податку на додану вартість за спірними господарськими операціями не підтверджується жодними матеріалами справи та спростовується наданими Позивачем копіями його податкових декларацій за період липень-жовтень 2025 року.
Отже сам факт реєстрації податкових накладних відповідачем у ЄРПН, за відсутності доказів їх відображення у податковому обліку покупця, не може свідчити про прийняття товару Позивачем та реальне виконання зобов`язання з поставки.
Також матеріали справи не підтверджують обставин визнання Позивачем фактичної поставки Відповідачем товару, твердження останнього з цього приводу є безпідставними.
Наведеним підтверджується недоведеність факту поставки Позивачу вказаного вище товару, отже саме з таких обставин виходить суд, кваліфікуючи правовідносини сторін.
Частиною другою статті 693 ЦК України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.
Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю.
У разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.
Як встановлено судом, строк поставки товару сторонами не був встановлений, проте у зв`язку із не поставленням товару, Позивачем направлено на адресу Відповідача претензію № 27/10-25-1 від 27.10.2025 р. з вимогою про передачу товару або повернення передплати у розмірі 275 173,78 грн., що підтверджується описом вкладення до цінного листа та поштовою квитанцією № 0740600372258 від 29.10.2025 р.
Згідно інформації з відстеження поштового відправлення вказана претензія не була отримана Відповідачем та була повернена відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.
В постанові ВС від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 міститься висновок, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Судова колегія вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо суперечливої та недобросовісної поведінки Позивача за наступних підстав.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України справедливість, добросовісність та розумність є загальними засадами цивільного законодавства.
Тлумачення пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість (подібна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.11.2021 у справі №910/8482/18 (910/4866/21), від 04.08.2021 у справі №185/446/18, від 07.10.2020 у справі №450/2286/16-ц).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі – non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium міститься принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №910/9397/20, від 10.04.2019 у справі №390/34/17).
Оскільки в межах даної справи не встановлено обставин використання Позивачем права на відкликання КЕП на спірних видаткових накладних, отже заявлення вимоги про повернення власних грошових коштів, які були сплачені за непоставлений товар, не можна вважати недобросовісною або суперечливою поведінкою.
Апеляційний суд також відхиляє аргументи скаржника щодо відсутності претензій з боку Позивача стосовно якості/кількості товару після підписання первинних документів, оскільки товар взагалі не був поставлений, а спірні видаткові накладні не підписані.
Інших доводів на спростування висновку суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.
За таких підстав колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи означене рішення, в повній мірі дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, надав їм належну оцінку, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.
На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 31.12.2025 року у справі №922/4117/25 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 129 ГПК України судові витрати по розгляду апеляційної скарги відносяться на заявника апеляційної скарги, у тому числі і заявлені ним витрати на правничу допомогу.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп", м. Харків на рішення Господарського суду Харківської області від 31.12.2025 у справі №922/4117/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 31.12.2025 у справі №922/4117/25 залишити без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, віднести на Товариство з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп", м. Харків.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.В. Стойка

Суддя П.В. Демідова 

Суддя Д.О. Попков