ПОСТАНОВА 
Іменем України

08 квітня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 404/6825/24
провадження № 22-ц/4809/625/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Дуковського О.Л., Карпенка О.Л.,
секретар судового засідання Діманова Н.І.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року у складі головуючого судді Кулінки Л.Д.
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позову та рішення суду першої інстанції.
У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
В обґрунтування позову вказано, що з 16 серпня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05 вересня 2019 року шлюб між позивачем та відповідачко розірвано. 
Заначено, що місце проживання сина зареєстровано за адресою проживання матері, однак ОСОБА_4 проживає разом із батьком та перебуває на повному його утриманні. Батько надає дитині належний рівень фізичного, духовного, морального розвитку та піклується про стан здоров`я свого сина. Мати з 2020 року не бере участі у вихованні дитини, з ними не проживає, з дитиною не спілкується, не займається вихованням дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє до сина уваги та турботи. 
Позивач вказує, що син ОСОБА_4 хоче жити тільки з батьком. 
Зазначає, що викладені ним обставини в своїй сукупності свідчать про винну поведінку відповідачки та свідоме ухилення нею від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина, а тому позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідачка під час розгляду справи подала до суду заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, тому що їх спільний із позивачем син ще з 6 років захотів жити з батьком і її це влаштовувало. Так сталося, що спілкувалась із сином рідко і родинні відносини у них самі собою припинилися. Вказала, що зараз вона проживає у Німеччині, будує своє життя. Не має намірів змінювати своє життя та хоче, щоб все залишилося як є. Знає, що ОСОБА_4 добре з батьком, позивач про нього піклується, чого вона робити не буде. Їй зрозумілі наслідки позбавлення її батьківських прав (а.с.109).

Рішенням Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради, про позбавлення батьківських прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надав належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених вимог про позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України. 
Проаналізувавши зміст висновку органу опіки про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, суд вважав, що такий висновок ґрунтується тільки на обстеженні житлових умов батька та на відомостях, які надав сам позивач. Житлові умови матері не обстежувались, не з`ясовувався її матеріальний, сімейний стан, інші обставини, повідомлені у висновку викладені формально, без посилання на будь-які докази. Зміст висновку ґрунтується на обставинах, викладених в позовній заяві, з посиланням на позов, однак будь-які дії по з`ясуванню обставин, викладених в позові органами опіки не вчинялись.
Відтак, суд першої інстанції вважав, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березовська Ірина Анатоліївна, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Представник зазначила, що підставою для подання цього позову стало невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків та не підтримання нею спілкування з сином протягом тривалого часу. Після припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою, мати дитини, ОСОБА_2 , припинила брати участь у вихованні сина. 
Вказує, що на момент подання позову до суду невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків стосовно сина тривало чотири роки, станом на сьогодні - п`ять років. Більш того, відповідачка після розірвання шлюбу виїхала до Німеччини. На час виїзду за кордон ОСОБА_2 не пропонувала сину поїхати з нею, і за весь період перебування там, не звала його до себе, так само, як і не приїздила до нього. Крім того, вона не надсилала подарунки на Дні народження сина чи інші свята. 
Представник зауважила, що поведінка відповідачки свідчить про те, що вона самоусунулася від виховання сина. 
Окрему увагу звернула на висновок Комунального закладу «Академічна гімназія Кропивницької міської ради», складений на момент проведення психодіагностичних заходів, відповідно до якого ОСОБА_3 має яскраво виражену прихильність до батька та хоче жити тільки з ним. До матері негативних емоцій не було, але присутня образа, сум, тривожність, страх (під час запитань про маму дитина постійно прикушувала губу і плакала). Ініціювати їх побачення з мамою на даний час не бажано. Наведене свідчить, що позивач не налаштовував дитину проти матері, не характеризував її поведінку як негативну, дитина лиш проявила емоції, які виникли по факту того, що мати не бере участі у його вихованні та не цікавиться його життям.
Вказала, що вище наведене свідчить про умисне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків протягом тривалого часу, за який дитина адаптувалася жити лише з батьком і покладатися виключного на нього, психоемоційний зв`язок дитини з мамою втрачений по вині останньої. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
06 квітня 2026 року через систему Електронний Суд до Кропивницького апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій остання зазначила, що не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. Вказала, що повідомила Службу, що дійсно останні роки повністю вихованням та забезпеченням сина займається ОСОБА_1 , так як вона проживає в Німеччині, у неї склалося своє життя та вона має іншу родину. У зв`язку з такими обставини не бере участі у виховані сина останні роки. 
Зазначила, що ОСОБА_4 змалечку дуже любить свого батька, у них дуже міцний зв`язок. Після розлучення, вони з позивачем стали проживати окремо, оскільки син сильно тягнувся до батька, вона залишила його на виховання позивача, знаючи, що дитина буде мати якнайкраще піклування. 
В ході розгляду справи Фортечним судом м. Кропивницького, вона подавала до суду заяву, в якій зазначала, що визнає позовні вимоги, так як обставини, які ОСОБА_1 зазначив у позові, відповідають дійсності. 
Зазначила, що їй не зовсім зрозуміло чому суд розкритикував її заяву і не врахував її під час ухвалення рішення. 
Вказала, що після ознайомлення з матеріалами позову, зверталася до юристів і їй було роз`яснено наслідки позбавлення її батьківських прав, вона їх цілком розуміє і усвідомлює. Також їй було роз`яснено, що якщо ситуація зміниться, то вона може звертатися до суду з заявою про поновлення її прав. 
Зауважила, що не претендує на батьківські права. Вважає, що такий позов до суду є доцільним для надання можливості позивачеві самостійно приймати рішення щодо життєвих питань дитини, оскільки фактично він все робить сам. 
Відповідачка також зазначила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки його доводи й аргументи відповідають дійсності (а.с.161-162).
Участь учасників справи в суді апеляційної інстанції.
У своїй заяві від 06 квітня 2026 року відповідачка також просила здійснювати розгляд справи без її участі (а.с.161-162).
07 квітня 2026 року на електронну адресу суду від представника Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі. У заяві зазначено, що Управління з питань захисту прав дітей Кропивницької міської ради підтримує висновок органу опіки та піклування (а.с.168).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Позиція апеляційного суду.
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Заслухавши пояснення позивача та його представника адвоката Березовської І. А., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08 жовтня 2013 року, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис № 1829 (а.с. 10).
Рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда від 05 листопада 2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 16 серпня 2013 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, актовий запис №521 (а.с. 11-12).
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Згідно витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14), за місцем проживання матері.
Відповідно до довідки № 528 від 14 травня 2024 року, виданої головою Квартального комітету № 23, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та має такий склад сім`ї: син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , фактично зареєстрований і проживає (а.с. 15).
Згідно характеристики від 24 травня 2024 року, виданої КЗ «Академічна гімназія Кропивницької міської ради» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , здобувач освіти 4-Б класу комунального закладу «Академічна гімназія Кропивницької міської ради», навчається у гімназії з 01 вересня 2020 року, зарекомендував себе як старанний, творчий, дисциплінований, працелюбний здобувач освіти. Проживає разом із татом, ОСОБА_1 , який приділяє належну увагу навчанню та вихованню сина. Творчі завдання у хлопчика завжди виконанні, підготовленні додаткові повідомлення, ілюстрації до них. Батько належним чином стежить за зовнішнім виглядом сина. Після уроків дитину забирає бабуся або тато. Мати, ОСОБА_2 , з 2020 року не бере участі у вихованні дитини, не відвідує батьківські збори та свята, які проводяться у класі. ОСОБА_4 хоче жити тільки з батьком (а.с. 16).
Відповідно до висновку Комунального закладу «Академічна гімназія Кропивницької міської ради» на момент проведення психодіагностичних заходів було встановлено, що ОСОБА_4 має яскраво виражену прихильність до батька, ОСОБА_1 , жити хоче тільки з ним. До матері негативних емоцій не було, але присутня образа, сум, тривожність, страх (під час запитань про маму дитина постійно прикушувала губу і плакала). Ініціювати їх побачення з мамою на даний час не бажано (а.с. 17).
За характеристикою ОСОБА_3 , спортсмену КОАКК клубу «Бусідо», виданої керівником секції карате КОАКК 15 квітня 2024 року, за 4 роки тренувань в секції кіакушинкай карате клубу «Бусідо» зарекомендував себе сильним спортсменом з великим потенціалом. До тренувань ставиться сумлінно, нарікань на поведінку немає. ОСОБА_4 має певний заслужений авторитет та є переможцем і призером обласних та всеукраїнських турнірів. Протягом всього часу тренувань, піклування було тільки зі сторони батька, відвідування батьківських зборів, змагань, зацікавленість в успіхах, здоров`ї, розвитку, подальшої долі дитини та підтримки. Мати ніяким чином не проявляла заінтересованості в успіхах, здоров`ї та розвитку дитини та вище перерахованих пунктах (а.с. 18).
Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Кропивницького» Кропивницької міської ради» ОСОБА_3 перебуває на обліку з 2014 року. Декларацію підписано з лікарем ОСОБА_6 . На прийом звертались до медичних працівників з батьком 17 серпня 2023 року та 14 червня 2023 року (а.с. 19).
В судовому засіданні в суді першої інстанції було з`ясовано думку дитини ОСОБА_3 , в присутності психолога Кропивницького міського центру соціальних служб, який вказав, що проживає з батьком та надалі бажає проживати із ним.
Допитані в судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , зазначили, що вихованням та розвитком дитини ОСОБА_3 займається батько та бабуся, яка є матір`ю позивача, самостійно без допомоги та участі матері дитини, відповідачку давно не бачили.
Рішенням виконавчого комітету Кропивницької міської ради №1346 від 24 грудня 2024 року затверджено висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав громадянки ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно вказаного висновку, орган опіки та піклування виконавчого комітету Кропивницької міської ради вважав за доцільне позбавити батьківських прав громадянку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.49-50). Дитина ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою квартального комітету № 23 Фортечного району м. Кропивницького від 14.05.2024.
Згідно з інформацією комунального закладу «Академічна гімназія Кропивницької міської ради» від 24.05.2024, ОСОБА_4 навчається в закладі з 2020 року, характеризується позитивно, проживає з батьком, який приділяє належну увагу вихованню та навчанню сина. Мати з 2020 року не цікавиться навчанням та розвитком сина.
З висновку шкільного психолога ОСОБА_10 вбачається яскраво виражена прихильність дитини до батька. Відносно матері присутня образа, сум, тривожність і страх, оскільки мати не живе з ОСОБА_4 протягом 4 років, перебуває за кордоном.
За інформацією КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Кропивницького» від 25.07.2024, дитина ОСОБА_3 на прийом до лікаря приходить з батьком.
Мешканці м. Кропивницького, ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 письмово підтверджують, що мати ОСОБА_2 тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно сина ОСОБА_4 .
На електронну адресу Управління надійшла заява ОСОБА_2 , в якій мати дитини повідомляє, що на засідання Комісії 27.11.2024 не з`явиться, оскільки перебуває за кордоном, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_12 .
ОСОБА_3 пояснив, що давно живе з батьком, який про нього піклується, мати з ним не спілкується, не вітає з днями народження. ОСОБА_4 згоден з позбавленням матері ОСОБА_2 батьківських прав (а.с.49-50).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
У статті 7 Сімейного кодексу України (далі – СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина третя статті 155 СК України).
У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.
Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі – Конвенція) передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі – ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).
Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України, які встановлюють правові наслідки позбавлення батьківських прав, неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».
Схожі висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 11 грудня 2024 року у справі № 344/17548/21 та інших.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).».
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) вказано, що «Простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. За вісім років відсутності спілкування з батьком дитина дійсно встановила міцні родинні зв`язки зі своєю матір`ю, вітчимом. Для дитини це є її сім`я, і вона не пам`ятає батька. Однак у цих відносинах не було нічого, що могло б виправдати позбавлення її можливості відновити зв`язок зі своїм біологічним батьком. З метою захисту найкращих інтересів дитини очевидно, що дитині краще залишатися в сім`ї, з якою у неї вже склався відповідний зв`язок. Втім цього недостатньо, щоб виправдати позбавлення батька будь-якого спілкування з дитиною і можливості такого спілкування в майбутньому.».
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відтак, при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав суд передусім повинен надати оцінку дотриманню якнайкращих інтересів дитини, що передбачає пошук і знаходження балансу між усіма елементами, які потрібні для ухвалення справедливого судового рішення. Позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання застосування такого заходу необхідно вирішувати виключно після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
З урахуванням винятковості заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру такої поведінки, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається виключно за умови неможливості зміни поведінки батьків (одного з батьків) у кращу сторону, і при наявності вини у діях батьків (одного з батьків).Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, відповідно до вимог статті 81 ЦПК України, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 березня 2024 року у справі № 463/7762/22 (провадження № 61-16694св23).
У справі, яка переглядається, позивач звернувся до суду із позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Позивач зазначав про те, що з 2020 року мати не бере участі у вихованні сина, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, а тому вважав, що наявні підстави для задоволення позову.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виснував, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.
Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду та вважає, що у цій справі відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 як позбавлення її батьківських прав відносно дитини.
В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції критично оцінив висновок виконавчого комітету Кропивницької міської ради, зазначивши, що такий висновок не відповідає іншим обставинам справи, при цьому не конкретизував ці обставини.
Не приймаючи до уваги висновок управління з питань захисту дітей про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд зазначив, що цей висновок базувався на обстежені житлових умов батька та на відомостях, які надав сам позивач. Житлові умови матері не обстежувались, не з`ясовувався її матеріальний, сімейний стан, інші обставини. Зміст висновку ґрунтується на обставинах, викладених в позовній заяві, з посиланням на позов, однак будь-які дії по з`ясуванню обставин, викладених в позові органами опіки не вчинялись. Крім того, у висновку зазначено, що відповідачка не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції. Зокрема, у висновку не зазначено обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Також висновок не містить даних чи вживав орган опіки та піклування дії до налагодження взаємовідносин матері і сина, чи були запропоновані такі примирні процедури як медіація, чи попереджав про необхідність зміни поведінки матері.
Суд першої інстанції належно дослідив висновок та надав йому відповідну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України, а отже, дотримався вимог частини шостої статті 19 СК України.
Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.
Посилання позивача на те, що відповідачка не бере участь у житті дитини, не можуть бути достатньою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка повідомила, що син проживає з батьком з 6 років, який повністю ним піклується. Вона проживає в Німеччині, має іншу сім`ю, не збирається приїздити в Україну та відновлювати стосунки з сином, які не теперішній час припинені. Разом з тим, суд не надав належної оцінки цій заяві відповідачки.
Крім того, відповідачка подала до апеляційного суду заяву, вякій зазначила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки його доводи й аргументи відповідають дійсності Вказала, що після ознайомлення з матеріалами позову, зверталася до юристів і їй було роз`яснено наслідки позбавлення її батьківських прав, вона їх цілком розуміє і усвідомлює. Також їй було роз`яснено, що якщо ситуація зміниться, то вона може звертатися до суду з заявою про поновлення її прав. Зауважила, що не претендує на батьківські права. Вважає, що такий позов до суду є доцільним для надання можливості позивачеві самостійно приймати рішення щодо життєвих питань дитини, оскільки фактично він все робить сам. 
Колегія суддів зауважує, що вказана заява не може бути взята до уваги судом, оскільки суперечить моральним засадам суспільства та порушує права дитини.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, суд не вважає достатньою підставою для висновку про свідоме ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків і як наслідок позбавлення батьківських прав, написання відповідачкою заяви про підтримання вимог апеляційної скарги та не заперечення щодо позбавлення її батьківських прав.
У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї чи за її присутності.
Позивачем не доведено необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого орган опіки та піклування належно не арґументував.
При цьому надані позивачем докази, на переконання суду апеляційної інстанції, виключно підтверджують характер та спосіб участі останнього у вихованні дитини, проте, не доводять факт злісного нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками щодо сина.
Щодо посилань в апеляційній скарзі на висновок Комунального закладу «Академічна гімназія Кропивницької міської ради», складений на момент проведення психодіагностичних заходів, відповідно до якого ОСОБА_3 має яскраво виражену прихильність до батька та хоче жити тільки з ним. До матері негативних емоцій не було, але присутня образа, сум, тривожність, страх (під час запитань про маму дитина постійно прикушувала губу і плакала). Ініціювати їх побачення з мамою на даний час не бажано. 
Колегія суддів зазначає, що цей висновок не є безумовною підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав, не доводить факт злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. 
Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).
Позивачем не доведено, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав, як це покращить існуючу ситуацію та сприятиме захисту інтересів дитини, зокрема, з урахуванням того, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із нею сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.
Перебування відповідачки за кордоном не свідчить про те, що вона не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.
Колегія суддів вважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з одним з батьків.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 – 30).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.
З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Березовська Ірина Анатоліївна, залишити без задоволення.
Рішення Фортечного районного суду міста Кропивницького від 26 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 20.04.2026.

Головуючий С.М. Єгорова

Судді О.Л. Дуковський

О.Л. Карпенко