Справа № 420/35180/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України №426-ос від 17.05.2024 року, “Про особовий склад”, яким строк дії Контракту Позивача було продовжено понад строки на період дії воєнного стану відповідно до абзацу 4 пункту 2 частини 8 статті 23 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XI.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказ про продовження строку контракту було винесено за 7 місяців до його закінчення (відповідно до умов Контракту), та Позивач на дату прийняття наказу не висловлював Відповідачу бажання продовжувати військову службу понад встановлені строки. Є неправомірними і необґрунтованими дії Відповідача щодо продовження строку дії Контракту понад встановлені строки на період дії воєнного стану, що зроблено з грубим порушенням підпункту "ж" пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232- XII, а також законних інтересів і прав Позивача, зважаючи на неможливість Позивача звернутися до свого командування з повідомленням про небажання продовжувати військову службу та бажання звільнитися з військової служби, а також на те, що строк дії Контракту Позивача було продовжено без його згоди, та без надання можливості висловити своє бажання звільнитися майже на 7 місяців раніше за закінчення терміну проходження військової служби, що передбачено умовами Контракту.
Ухвалою від 20.10.2025 року адміністративний позов залишено без руху, позивачу надано строк на усунення недоліків позову.
Ухвалою від 03.11.2025 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом. Прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що станом на 17 травня 2024 року: на день видання наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону від 17.05.2024 № 426-ОС «Про особовий склад» про продовження дії контракту позивачу понад встановлені строки на період дії воєнного стану, норми Закону № 2232-XI з моменту оголошення мобілізації та з моменту введення воєнного стану, не передбачали можливості продовження військової служби особам сержантського і старшинського складу за новими контрактами на строки, визначені частиною 4 статті 23, при цьому ці правові норми чітко визначали, що в цей період дія контракту продовжується понад встановлені строки виключно до оголошення демобілізації або на період дії воєнного стану. Крім того, нормами статті 23 Закону № 2232-XII (в редакції видання оскаржуваного наказу), що під час дії воєнного стану строк контракту який закінчився, може бути продовжений за новим контрактам на строки, визначені частиною четвертою цієї статті, тобто, на інший строк ніж «на період дії воєнного стану», також не передбачено.
Представником третьої особи надано пояснення, в яких представник вказав, що позивач, знаючи про те, що у нього укладений контракт на рік, не виявляв бажання звільнитись до 26.12.2024 року. Відтак, скасуванням наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону №426-ос від 17.05.2024 не призведе на відновлення на думку позивача його порушеного права на звільнення.
За приписами ч.5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відтак, справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,
ВСТАНОВИВ:

Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 482-ОС від 17.12.2019 року прийнято на військову службу за контрактом, зараховано до списків особового складу загону та поставлено на всі види забезпечення ОСОБА_1 .
04.12.2023 року ОСОБА_1 подано рапорт про продовження військової служби за новим контрактом терміном на 1 рік.
05.12.2023 року наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 703-ОС продовжено військову службу за новим контрактом ОСОБА_1 строком на 1 рік з 17.12.2023 року.
17.12.2023 року між ОСОБА_1 та начальником НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах рядового складу.
Пунктом 3 контракту визначено, що контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін на 1 рік з 17.12.2023 року по 16.12.2024 року.
17.05.2024 року наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 426-ОС внесено зміни до наказів, зокрема пункт наказу начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 05.12.2023 № 703-ОС щодо продовження військової служби за новим контрактом викладено в такій редакції: продовжити дію контракту понад встановлені строки ОСОБА_1 з 17.12.2023 року на період дії воєнного стану. 
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 369 від 13.05.2025 року виключено зі списків особового складу загону та знято з усіх видів забезпечення ОСОБА_1 , який вибуває для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №488-ОС від 14.05.2025 ОСОБА_1 зарахований у списки особового складу та всі види забезпечення.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №1051-ОС від 12.10.2025 ОСОБА_1 знятий з усіх видів забезпечення, з 11.10.2025.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №1097-ОС від 21.10.2025 ОСОБА_1 , згідно пункту 127 підпункту 9 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, з 21 жовтня 2025 року зарахований у розпорядження начальника загону.
Згідно з статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Надалі дія воєнного стану в Україні продовжувалася згідно з Указами Президента України та діє на момент розгляду цієї справи.
Відповідно до статті 1 Закону України від 12.12.2015 №389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі - Закон №389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Частиною першою статті 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 2 Закону № 2232-ХІІ проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Стаття 3 Закону №2232-ХІІ визначає, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Згідно зі статтею 19 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни, які перебувають на військовому обліку та мають вищу, фахову передвищу, професійну (професійно-технічну), повну або базову загальну середню освіту і не проходили базову військову службу, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку і вирішили вступити на військову службу за контрактом, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з дотриманням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт про проходження військової служби.
Згідно з частиною другою, третьою, дев`ятою статті 23 Закону №2232-XII (в редакції, станом на дату прийняття оскаржуваног наказу) Для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки.
Під час дії воєнного стану для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом, у тому числі з числа військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, строк військової служби може встановлюватися на час до оголошення рішення про демобілізацію або на строки, визначені частиною другою цієї статті.
Під час дії особливого періоду: для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:
на період проведення мобілізації, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону;
до дня завершення виконання завдань в інтересах оборони України, безпосередньої участі у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України;
на період дії воєнного стану, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.
Таким чином, з приведених вище приписів статті 23 Закону №2232-ХІІ вбачається, що для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період дії воєнного стану, за виключенням випадків, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Водночас суд зауважує, що кожна із редакцій статті 23 Закону № 2232, як станом на дату підписання Контракту 17.12.2023 року, так і станом на дату прийняття оскаржуваного наказу від 17.05.2024 року, містила положення про те, що в особливий період строк контракту яких закінчився, дія контракту продовжується понад встановлені строки.
Крім того, відповідач не вносив будь-які зміни до Контракту від 17.12.2023 року, а вніс зміни до наказу від 05.12.2023 № 703-ОС та привів його у відповідність до статті 23 Закону №2232-ХІІ.
Суд вважає безпідставними посилання позивача на приписи абзацу “ж” пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки станом на дату видачі оскаржуваного наказу у пункті 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був відсутній абзац “ж”.
Таким чином, з урахуванням встановлених вище обставин, суд дійшов висновку про відсутність ознак протиправних дій відповідача, а тому адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.
Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача не стягується.
Керуючись ст. ст. 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 255, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.
Порядок і строки оскарження рішення визначаються ст.ст.293, 295 КАС України.
Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.255 КАС України.

Суддя Самойлюк Г.П.

.