ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 р. 	Справа № 440/6139/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 року (ухвалене суддею Петрова Л.М.) в справі № 440/6139/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 02.09.2024 р. внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 вирішити питання щодо призначення та виплати ОСОБА_1 недоплаченої одноразової грошової допомоги з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини у розмірі різниці між 300 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня 2024 року (року, в якому встановлено інвалідність) та 300 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня 2021 року, а саме у сумі 227400 грн.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р.; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р.; визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 р. відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про відпустки", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.
Судовим розглядом встановлено, що з 07.09.2022 р. по 21.08.2023 р. ОСОБА_1 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що підтверджується довідкою №3791 від 25.09.2024 р., виданою Військовою частиною НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) № 47 від 07.02.2025 р. виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення сержанта ОСОБА_1 . 
Відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААВ №110347 від 15.09.2021 р. ОСОБА_1 вперше встановлено третю групу інвалідності (загальне захворювання).
Під час чергового переогляду 07.09.2022 р. відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААВ №471509 від 07.09.2022 р. ОСОБА_1 змінено групу інвалідності на другу (загальне захворювання) з 18.08.2022 р. 
12.03.2024 р. ОСОБА_1 пройшов медичний огляд у Госпітальній військово-лікарській комісії ДУ «ГМЦ МВС України» та отримав Довідку №245, що затверджена Постановою ЦВЛК №89 від 15.03.2024 р. Відповідно до зазначеного рішення медичної (військово-лікарської) комісії було встановлено наступні діагнози: ІХС: кардіосклероз, постійна форма фібриляції передсердь, тахісистолічний варіант, СНА 2DS 2VASc 3 б CH I ст. зі збереженою ФВ ЛШ (згідно даним ЕХО КГ від 08.02.2024 ФВ 59%). ОСОБА_2 хвороба ІІ ст., ступінь ІІІ, ризик 3. Цукровий діабет 2 типу, середньої важкості, стан мед. компенсації. Також встановлено, що дані захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.
05.09.2024 р. відповідно до Довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12ААГ №541095 від 05.09.2024 р. ОСОБА_1 було встановлено другу групу інвалідності (захворювання пов`язане із захистом Батьківщини) з 02.09.2024 р.
За результатами розгляду звернення позивача стосовно виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності, відповіддю Головного управління Національної гвардії України №27/13/3-С-409-ГЛ від 24.01.2025 р., повідомлено позивача, що як зазначено у виписці з акту огляду медико-соціальної експертної комісії до довідки серії 12 ААВ № 11037, з 21.01.2021 р. при первинному огляді позивачу встановлено третю групу інвалідності. Ураховуючи викладене, відповідно до п. 23 Порядку №975, 23.01.2025 р. комісією Головного управління Національної гвардії України прийнято рішення про призначення йому одноразової грошової допомоги за інвалідність другої групи, пов`язаної із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому вперше встановлено інвалідність (01 січня 2021 року), у сумі 681000 грн. (лист від 23.01.2025 р. № 27/13/3-2068-2025). Також згідно з п. 24 Порядку одноразова грошова допомога буде виплачена Військовою частиною НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплат. 
За результатами розгляду звернення позивача стосовно виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, Військовою частиною НОМЕР_1 листом № С-40/22-1489 від 07.03.2025 р., повідомлено позивача, що відсутні підстави для виплати компенсації за відпустки як учаснику бойових дій та, що за період проходження служби з 15.03.2022 р. по 07.02.2025 р. позивач не звертався з заявою на виплату одноразової грошової допомоги, яка передбачена згідно постанов Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 року №284, від 28.05.2008 р. №499, від 25.12.2013 р. № 975 та від 28.02.2022 р. №168, та документів для розгляду не надавав.
Позивач, не погоджуючись із діями відповідача щодо відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи внаслідок захворювання отриманого під час виконання обов`язків військової служби, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, звернувся до суду із цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку зі зміною групи інвалідності, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності 25.01.2021 р., а ІІ групу - 02.09.2024 р., тобто поза межами дворічного строку, тому відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу як інваліду ІІ групи.
Також суд першої інстанції виходив з відсутності права позивача на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учасником бойових дій у період проходження ним військової служби, так як він проходив службу за мобілізацією.
Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо призначення та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не звертався до відповідача з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, але з інших мотивів та підстав, виходячи з наступного. 
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (в подальшому - Закон України № 2232-XII), здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Статтею 41 Закону № 2232-XII передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (в подальшому - Закон № 2011-ХІІ), одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Відповідно до п. 9 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст), визначено Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р. №975 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, в подальшому - Порядок №975).
Згідно з п. 11 Порядку №975, військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до п. 12 Порядку №975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).
Згідно з ч. 6 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про Національну гвардію України" від 13.03.2014 р. № 876 (в подальшому - Закон № 876), Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від кримінальних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Безпосереднє військове керівництво Національної гвардії України здійснює командувач Національної гвардії України, який одночасно є начальником головного органу військового управління Національної гвардії України (ч. 1 ст. 7 Закону № 876).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 876, до складу Національної гвардії України входять: 1) головний орган військового управління Національної гвардії України; 2) оперативно-територіальні об`єднання Національної гвардії України; 3) з`єднання, військові частини, вищі навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, заклади охорони здоров`я та установи, що не входять до складу оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України.
Організаційно Національна гвардія України складається з органів військового управління (головного органу військового управління Національної гвардії України та органів військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України), з`єднань, військових частин (підрозділів), вищих військових навчальних закладів, навчальних військових частин (центрів), баз, закладів охорони здоров`я та установ.
За приписами Положення про головний орган військового управління Національної гвардії України, затвердженого Указом Президента України від 28.03.2014 р. № 346/2014, головним органом військового управління Національної гвардії України (далі - головний орган військового управління НГУ) є Головне управління Національної гвардії України.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати йому одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 02.09.2024 р. внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України вирішити питання щодо призначення та виплати позивачу недоплаченої одноразової грошової допомоги, з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, у розмірі різниці між 300 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня 2024 року (року, в якому встановлено інвалідність) та 300 кратним розміром прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня 2021 року, а саме у сумі 227400 грн. 
Таким чином, відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону №2011-ХІІ та Порядком №975, розпорядником бюджетних коштів, який приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги військовослужбовцям Національної гвардії України, у зв`язку із встановленням інвалідності, або про відмову в її призначенні, або про повернення зазначених документів на доопрацювання, є Головне управління Національної гвардії України. Проте, судом першої інстанції при вирішенні спору в цій справі помилково не враховано, що в частині заявлених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи з 02.09.2024 р. внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 призначити та виплатити позивачу недоплачену одноразову грошову допомогу, з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, належним відповідачем повинно бути Головне управління Національної гвардії України.
Судовим розглядом встановлено, що Головне управління Національної гвардії України не було визначено позивачем як відповідача під час розгляду цієї адміністративної справи та не залучено судом першої інстанції, також судом першої інстанції не проведено заміни неналежного відповідача. 
З приводу наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача.
Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (ч. 4 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду першої інстанції є встановлення належності відповідача та його заміна у разі необхідності.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивач не завжди спроможний правильно визначити відповідача. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач зазначає відповідачем особу, яка, на його думку, повинна відповідати за позовом, проте під час розгляду справи він може заявити клопотання про заміну неналежного відповідача належним. Заміна відповідача може відбутися за клопотанням не лише позивача, а й будь-якої іншої особи, яка бере участь у справі, у тому числі й за клопотанням самого відповідача, або навіть за ініціативою суду.
Особа, яка залучається до участі у справі у процесуальному статусі відповідача, має процесуальні права та процесуальні обов`язки, визначені Кодексу адміністративного судочинства України.
За правилами ч. 7 ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України заміна відповідача допускається лише до ухвалення рішення судом першої інстанції, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуального права здійснювати заміну неналежної сторони по справі або залучати до участі у справі другого відповідача.
Зокрема, залучення такої особи на стадії апеляційного розгляду справи позбавило би залученого відповідача можливості користуватися своїми процесуальними правами, гарантованими Кодексом адміністративного судочинства України в суді першої інстанції, що є порушенням принципу рівності сторін.
З огляду на викладене, враховуючи предмет даного позову, суд апеляційної інстанції вважає, що, вирішуючи спір про зобов`язання військової частини вирішити питання щодо непризначення та невиплати позивачу недоплаченої одноразової грошової допомоги, з урахуванням права на отримання одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи, суд першої інстанції в порушення вказаних вимог процесуального закону, не з`ясував належність відповідача у справі та не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, не встановивши фактичні обставини, які мають значення для справи та не здійснивши заміну неналежної сторони, яка, в силу обмежень, встановлених статтею 48 Кодексу адміністративного судочинства України, могла бути проведена виключно судом першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для відмови в задоволенні позову.
Одночасно, суд апеляційної інстанція зазначає, що відмова у задоволенні адміністративного позову, заявленого до неналежного відповідача, враховуючи неможливість його заміни на стадії перегляду судового рішення в апеляційному порядку, не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду з тим самим позовом, проте, вже до належного відповідача, із заявою про поновлення строку на звернення до суду у разі необхідності.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р. та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р., суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до ст. 16-2 Закону України "Про відпустки", учасникам бойових дій, інвалідам війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 р. № 3551-XII, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Отже з приписів вищезазначених норм, вбачається що відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, відпустка надається особам, які мають статус учасників бойових дій.
Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 6 Закону № 3551-XII, військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані, добровольці Сил територіальної оборони) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, розвідувальних органів України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, особи начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, особи, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
Порядок надання статусу учасника бойових дій (крім осіб, особливості набуття статусу учасника бойових дій якими визначені у статті 6-1 цього Закону) особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, категорії таких осіб та терміни їх участі (забезпечення проведення) в антитерористичній операції, у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, визначаються Кабінетом Міністрів України. Райони антитерористичної операції визначаються Кабінетом Міністрів України, а райони здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях - відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Порядок позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, зазначених в абзаці першому цього пункту, визначає Кабінет Міністрів України.
Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 р. № 413 (в подальшому - Порядок №413).
Відповідно до п. 27 Порядку №413 Посвідчення учасника бойових дій (за бажанням заявника) та нагрудний знак “Ветеран війни - учасник бойових дій” видаються відповідно до Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302.
Отже, статус учасника бойових дій підтверджується посвідченням учасника бойових дій, яке видається на підставі рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що, надана позивачем, довідка про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 25.09.2024 р. № 3791, є лише підставою для надання особі статусу учасника бойових дій та не надає права на отримання пільг, встановлених Законом № 3551-XII. 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р., та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2022 року по 2025 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 07.02.2025 р., необґрунтовані, у зв`язку з чим в їх задоволенні необхідно відмовити. 
Щодо позовних вимог стосовно визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік та зобов`язання Військової частиної НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до п. 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 р. №260 (в подальшому - Порядок №260), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Згідно з п. 7 розділу XXIV Порядку №260, розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Пунктом 9 розділу XXIV Порядку №260 визначено, що виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Отже, із системного аналізу наведених норм права, вбачається, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається військовослужбовцю за двох умов: 1) подання військовослужбовцем рапорту на отримання відповідної допомоги; 2) наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовця, не є постійною виплатою, надається командиром на підставі відповідного наказу в межах асигнувань, та на підставі відповідного рапорту військовослужбовця про виплату такої допомоги.
Судовим розглядом встановлено, що з рапортом про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік позивач не звертався.
Доводи апеляційної скарги, що визнання відповідачем факту звернення позивача із заявою в листі № С-40/22-1489 від 07.03.2025 р. є підставою для виплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки Порядком №260 не передбачена можливість виплачувати матеріальну допомогу за зверненнями після звільнення особи зі служби. 
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2025 рік.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в інших частинах позовних вимог не встановив фактичні обставини, які мають значення для справи, чим допустив порушення норм процесуального права, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції з мотивів та підстав відмови в задоволенні позову.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315, п. 4 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення, у разі неправильного застосування норм матеріального права. 
Відповідно до ч. 4 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції вважає необхідним рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 р. змінити з мотивів та підстав відмови в задоволенні позову; в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 залишити без змін. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 в справі № 440/6139/25 змінити з мотивів та підстав відмови в задоволенні позову.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.01.2026 в справі № 440/6139/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін