УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №288/530/25 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І. 
Категорія 530 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №288/530/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування та прокуратури 
за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Галагуз Віталій Васильович, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, Державної казначейської служби України  
на рішення  Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Рудник М.І. 
в с т а н о в и в :
В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, у якому просив стягнути з Держави України шляхом списання в безспірному порядку коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 5 000 000, 00 грн моральної шкоди та 40 000,00 грн витрат на правничу допомогу.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 13 травня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 42016060360000097 були внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. 23 червня 2016 року позивача було затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а 24 червня 2016 року позивачу повідомлено про підозру. 
25 червня 2016 року слідчим суддею Корольовського районного суду м. Житомира було обрано відносно позивача запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням застави в сумі 110 240,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року позивачу залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою, зменшено розмір застави до 87 000,00 грн. 
02 липня 2016 року за позивача внесено заставу і останнього звільнено з СІЗО.
23 вересня 2016 року у вищевказаному кримінальному провадженні затверджено обвинувальний акт за ч. 3 ст. 368 КК України та направлено на розгляд до суду по суті.
Вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року по справі № 288/1206/16 позивача виправдано за обвинуваченням за ч. 3 ст. 368 КК України у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. 
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2023 року вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21.07.2020 року щодо позивача залишено без змін.
Постановою Верховного суду 14 березня 2024 року вищевказаний вирок відносно ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення. 
Таким чином, позивач в період з 13.05.2016 по 14.03.2024, тобто протягом 9 років (102 місяці) перебував під незаконним слідством та судом по звинуваченню у вчиненні тяжкого корупційного кримінального правопорушення. 
Наголошував, що незаконним проведенням слідства позивачу була нанесена моральна шкода, що виражалась в приниженні його честі, гідності, ділової репутації як успішного працівника поліції, постійних сварок зі своїм оточенням, втраті друзів, роботи, колишнього соціального статусу, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування, він був змушений постійно виправдовуватись перед рідними та колегами, знайомими та друзями. У зв`язку з переживанням щодо переслідування позивач став закритим по характеру, відлюдкуватим, погано спав, втратив апетит, втратив сенс до свого життя, перебував в постійному стресі, очікуючи, що його незаконно засудять за надуманий злочин, який він не вчиняв та мав постійний страх бути позбавлений волі. В його сім`ї почались сварки, він не міг повноцінно приймати участь у вихованні своїх дітей, не міг повністю забезпечувати сім`ю фінансово у зв`язку з втратою колишнього статусу, що призвело до того, що тривалий час він проживав окремо, оскільки перебував під незаконним слідством та судом. 
Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 666 400,00 грн моральної шкоди. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Судові витрати компенсовано за рахунок Держави.
На погоджуючись із вказаним рішенням, Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, Державна казначейська служба України та ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галагуз В.В., оскаржили рішення в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону, посилаючись на невідповідність рішення завданням цивільного судочинства, просить рішення в частині стягнення суми моральної шкоди змінити, зменшивши розмір стягнутої моральної шкоди з 666 400,00 грн до 133 280,00 грн, а також скасувати рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та відмовити в позові в цій частині.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року установлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 8 000,00 гривень. 
Відповідно до абз. 9 ст. 7 Закону № 4059-ІХ «…осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі за рішеннями суду, - 1 600,00 грн». 
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
На думку відповідача, вирішуючи питання щодо визначення конкретного розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зробив невірний розрахунок суми відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 . 
Так, визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, суд керувався Законом № 4059-IX, але не взяв до уваги, що у абз. 2 ст. 8 указаного Закону визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні – 1 600,00 грн. 
Відхиляючи доводи відповідача щодо застосування абз. 2 ст. 8 Закону № 4059-IX, яким встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 грн, суд першої інстанції послався на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» як на спеціальні і такі, що регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. 
При цьому дійшов висновку, що згадана норма закону у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600,00 грн, не підлягає застосуванню у цій справі. 
Вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ст. 8 Закону № 4059-IX не змінює правове регулювання для правовідносин, а лише установлює розмір мінімальної заробітної плати, виражений в грошовому еквіваленті. Такий розмір застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, так як норми спеціального законодавства містять лише загальні поняття про розмір відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, суд першої інстанції при обрахунку розміру моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом мав виходити з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, встановленої абз. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а саме на рівні 1600,00 грн. Отже, судом першої інстанції безпідставно не застосовано до спірних правовідносин абз. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Щодо витрат на правничу допомогу зазначає, що відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.
Вказує, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції взяв до уваги надані ОСОБА_1 договір від 24.06.2016, акт № 2 виконаних робіт по наданню правничої допомоги від 10.03.2025 та квитанцію до прибуткового касового ордеру. Згідно з актом № 2 від 10.03.2025 адвокат у відповідності з вимогами клієнта надає наступні юридичні послуги згідно з договором про надання юридичних послуг від 24.06.2016, зокрема: за консультування, вивчення та правовий аналіз письмових документів – 5 000,00 грн; підготовка позовної заяви та супровід справи в суді (аналіз судової практики, ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, написання позовної заяви, подання заяви до суду, участь в судових засіданнях, подання заяви про отримання рішення суду) – 35 000,00 грн. Вартість виконаних послуг складає 40 000,00 грн. 
Водночас, судом першої інстанції залишено поза увагою, що договором про надання правничої допомоги від 24.06.2016 не передбачено порядок обчислення гонорару, не зазначено вартість години часу адвоката, види адвокатських послуг, час витрачений на них, в який період часу вони надавались та в якому обсязі. У абзаці 4 цього договору зазначено, що «за виконання обов`язків захисника, представника Клієнт сплачує Адвокату гонорар або здійснює діяльність на безоплатній основі за домовленістю сторін». 
Вважає, що з даної угоди не вбачається у якому конкретному провадженню (судовій справі) адвокатом Галагузом В.В. надавалась юридична допомога ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі Державна казначейська служба в України, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині стягнення з Державного бюджету України судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). 
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)). Як зазначалося вище, місцевий суд стягнув витрати на правничу допомогу адвоката не зі сторони у справі, а з Державного бюджету.
Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України. 
Водночас, Державний бюджет України (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі. 
Звертає увагу суду, що згідно зі статтею 119 БК України, нецільовим використанням бюджетних коштів є їх витрачання на цілі, що не відповідають: бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет); напрямам використання бюджетних коштів, визначеним у паспорті бюджетної програми або в порядку використання бюджетних коштів; бюджетним асигнуванням (розпису бюджету, кошторису, плану використання коштів).
Отже, судове рішення про стягнення коштів без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.
Вважає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки визначеному ЦПК України способу розподілу судових витрат, натомість на власний розсуд вирішив стягнути їх з бюджету. Проте, витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України (Держави Україна).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галагуз В.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просить рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що незаконним слідством ОСОБА_1 була нанесена моральна шкода, що була обумовлена численними обставинами, а саме: був затриманий, перебував під вартою в СІЗО; змушений був внести заставу в сумі 87 000,00 гривень, на яку пішли сімейні кошти, і вказана сума в рази знецінилась за час слідства та суду; перебував під запобіжним заходом у виді застави, був обмежений в своїх пересуваннях; у зв`язку з вказаними подіями виникли конфлікти в сім`ї, що майже призвело до розірвання шлюбу; як наслідок, погіршення сімейних відносин призвело до унеможливлення повноцінного виконання своїх батьківських функцій в частині виховання дітей; відчув значне погіршення здоров`я, переніс численні хвороби. 
В результаті вказаних та інших обставин, ОСОБА_1 була завдана моральна шкода, що виражалась в приниженні його честі, гідності, ділової репутації як успішного працівника поліції, постійних сварок з його оточенням, втраті друзів, роботи, колишнього соціального статусу, відчуття повної несправедливості щодо незаконного переслідування, він був змушений постійно виправдовуватись перед рідними та колегами, знайомими та друзями тощо. 
Крім того, ОСОБА_1 став закритим по характеру, відлюдкуватим, погано спав, втратив апетит, втратив сенс до свого життя, перебував в постійному стресі, очікуючи що його незаконно засудять за надуманий злочин, який він не вчиняв. В сім`ї ОСОБА_1 почались сварки, він не міг повноцінно приймати участь у вихованні своїх дітей, не міг повністю забезпечувати сім`ю фінансово у зв`язку з втратою роботи та був позбавлений можливості знайти пристойну роботу, оскільки перебував під незаконним слідством. 
На переконання позивача, всі завдані йому моральні страждання повинні були оцінені судом та відшкодовані в розмірі не менш ніж 5 000 000,00 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Центрального регіону просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість. 
На думку відповідача, позивачем не розкрито зміст заподіяної шкоди, не доведено застосування ним додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо. 
Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, якими встановлено факт незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури стосовно ОСОБА_1 .
Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційні скарги не скористались.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Галагуз Віталій Васильович, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону не підлягають до задоволення, а апеляційна скарга Державної казначейської служби України задоволенню підлягає з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , видане 29 грудня 2015 року (т.1 а.с.13).
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 14.03.2008 Попільнянською сільською радою Попільнянського району Житомирської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.03.2008 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_3 », актовий запис за № 02 (т. 1 а.с.14). 
Згідно зі свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 , актовий запис № 46 та серії НОМЕР_4 , актовий запис за № 12, виданими Відділом реєстрації актів цивільного стану Попільнянського районного управління юстиції Житомирської області, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (т. 1 а.с.15, 16).
Як вбачається із сайта «Житомир.info», 23 липня 2016 року викладено статтю «У Житомирській області – чергове затримання поліцейського –хабарника», де зазначено, що затримано оперуповноваженого місцевого відділення поліції за отримання неправомірної вигоди, за вказаним фактом військовою прокуратурою розпочато кримінальне провадження за ч. 3 ст. 368 КК України (т. 1 а.с.17-19).
Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочинів від 23 червня 2016 року, ОСОБА_1 затримано (т. 1 а.с.20-24).
Із повідомлення про підозру, виданого 24 червня 2016 року військовою прокуратурою Житомирського гарнізону Центрального регіону України, вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.368 КК України, а саме в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе, за не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого службового становища, повторно поєднаного з вимаганням неправомірної вигоди (т. 1 а.с.25-28).
23 вересня 2016 року прокурором військової прокуратури Житомирського гарнізону було затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016060360000097 від 13 травня 2016 року щодо ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та складено реєстр матеріалів досудового розслідування(т. 1 а.с.29-39).
Як вбачається з ухвали слідчого судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2016 року, відносно підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів з визначенням застави у розмірі 110 240,00 гривень ( т. 1 а.с.40).
Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 01 липня 2016 року апеляційну скаргу захисника в інтересах підозрюваного ОСОБА_1 задоволено частково, застосовано відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 87 000,00 грн (т. 1 а.с.41-43).
Як вбачається з постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року, було розглянуто адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу від 08.07.2016 року № 149 о/с, поновлення на службі, стягнення суми середнього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та позовні вимоги задоволено. Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2017 року постанову від 24.10.2016 року залишено без змін ( а.с.44-51т. 1).
Вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, обраний запобіжний захід у виді застави скасовано ( а.с. 52-58 т. 1).
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2023 року апеляційну скаргу прокурора військової прокуратури Житомирського гарнізону залишено без задоволення, а вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року щодо ОСОБА_1 без змін ( а.с.59-64 т. 1 ).
Постановою Верховного Суду від 14 березня 2024 року, вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 21 липня 2020 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 червня 2023 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення (т. 1 а.с. 65-72).
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області від 29 червня 2023 року, він просить повернути суму внесеної застави, та згідно до заяви ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури в сфері оборони від 30 травня 2024 року, він просить повернути його речі, на які накладено арешт (т. 1 а.с.73-77).
Разом з тим, ОСОБА_1 надано медичну документацію за період з 15 січня 2024 року по 22 січня 2024 року щодо стану його здоров`я, де зазначений діагноз: ІХС, постінфарктний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст., ризик 3, ступень 2 (т. 1 а.с.78-82).
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що кримінальне переслідування позивача тривало понад 6 років (з моменту затримання, повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, і до дня набрання виправдувальним вироком відносно нього законної сили) та прийшов до висновку, що незаконне кримінальне переслідування позивача призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми й вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, у зв`язку з чим йому завдано моральну шкоду в розмірі 666 400, 00 грн, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону). При цьому визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості та вважав, що такий розмір шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 01 січня – 7 100,00 грн, а з 01 квітня – 8 000,00 грн.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».
Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.
У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20, провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2025 року в розмірі 8 000,00 грн. 
Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі , визначеної на час розгляду справи.
Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, провадження № 61-7724св24, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, провадження № 61-7696св24, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, провадження № 61-8406св24, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, провадження № 61-9291св24, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, провадження № 61-8267св24.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який правильно застосувавши положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходячи із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні прожиткового мінімуму в сумі 8 000,00 грн, вірно визначив розмір суми на відшкодування моральної шкоди у 666 400, 00 грн.
Доводи апеляційної скарги позивача колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться фактично до незгоди з визначеним судом розміром відшкодування, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав оцінку характеру, тривалості та наслідкам моральних страждань позивача, врахував вимоги розумності, виваженості та справедливості й обґрунтовано визначив розмір завданої шкоди.
Висновок суду першої інстанції узгоджується з висновками Верховного Суду, оскільки розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи саме з мінімального розміру заробітної плати, що діє на час розгляду справи, у даному випадку 8 000,00 грн (ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік»), за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.
Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про проведення розрахунку моральної шкоди виходячи із 1 600,00 гривень відповідно до абз. 3 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
Доводи апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону щодо відсутності підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу колегія суддів також відхиляє виходячи з наступного. 
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).
Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.
У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17, провадження № 61-9263св19, Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
У справі, яка переглядається, позивачем на підтвердження вказаних витрат на юридичну допомогу надано суду наступні документи: договір про надання правової допомоги від 24 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , Акт № 2 виконаних робіт по наданню правової допомоги від 10 березня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордера № 2.
Відповідно до Договору про надання правової допомоги від 24 березня 2016 року, адвокат надає правову допомогу клієнту з приводу представництва та захисту інтересів клієнта на підприємствах, в установах та організаціях всіх форм власності, в органах прокуратури, державної податкової служби, управління національної поліції України, органах державної виконавчої служби та судах загальної юрисдикції, адміністративних судах та господарських судах всіх інстанцій (т.1 а.с.86).
Відповідно до Акту № 2 виконаних робіт по наданню правової допомоги від 10 березня 2025 року, адвокат у відповідності з вимогами клієнта надає наступні юридичні послуги згідно з договором про надання юридичних послуг від 24.06.2016, зокрема: - за консультування, вивчення та правовий аналіз письмових документів – 5 000,00 грн; - підготовка позовної заяви та супровід справи в суді (аналіз судової практики, ознайомлення з матеріалами кримінальної справи, написання позовної заяви, подання заяви до суду, участь в судових засіданнях, подання заяви про отримання рішення суду – 35 000,00 грн. Вартість виконаних послуг складає 40 000,00 гривень (т.1 а.с.85).
Як вбачається з квитанції до прибуткового касового ордера № 2 від 10 березня 2025 року, прийнято від: ОСОБА_1 , підстава: договір, акт виконаних робіт, сума: 40000,00 грн (т.1 а.с.83).
Відповідно до положень ч. 1, 2, 3 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним у п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
З урахуванням викладеного, враховуючи принципи розумності і співмірності, складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт та часом витраченим на їх виконання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції повинен становити 12 000,00 грн. 
Доводи апеляційної скарги відповідача Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону щодо відсутності в договорі визначеного порядку обчислення гонорару, конкретизації наданих послуг та належних доказів понесення витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, оскільки спростовуються належними та допустимими доказами, зокрема Актом №2 виконаних робіт по наданню правової допомоги від 10 березня 2025 року, який підтверджує факт надання правничої допомоги, її обсяг та погоджений сторонами розмір винагороди.
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Галагуз В.В., та Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону спростовуються встановленими судом обставинами справи і по суті зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення цих обставин, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення саме з Держави Україна на користь ОСОБА_1 понесених витрат на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи з огляду на наступне.
Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їх компетенції, встановленої законом ( стаття 170 ЦК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника (частина четверта статті 58 ЦПК України). 
Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц (пункти 25-28), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.6)). Як зазначалося вище, місцевий суд розглядаючи справу стягнув витрати на правничу допомогу адвоката не зі сторони у справі, а з Державного бюджету.
У постанові Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 викладено наступний висновок, що «питання компенсації судового збору, пропорційно до задоволеної вимоги не на користь позивача, а на користь держави, у випадку звільнення позивача від сплати судових витрат відповідає вимогам закону, оскільки держава як відповідач діє через відповідні органи.
Отже у даному випадку витрати на правничу допомогу підлягають стягненню саме зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, як із відповідача у справі.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України слід визнати обґрунтованими, рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн зі Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону.
Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог з вищевказаних підстав. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Галагуз Віталій Васильович, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити.
Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу скасувати та постановити у цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 000,00 грн.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Головуючий Судді